РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2021Справа № 910/21003/20

За позовом1. Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 2. Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»
доТовариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс»
пророзірвання договору, виселення та стягнення 29 837,91 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача 1:не з`явився
від позивача 2:Майданік В.Ю.
від відповідача:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (надалі - «Дніпровська РДА») та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (надалі - «Підприємство») звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» (надалі - «Товариство») про розірвання договору, виселення та стягнення 29 837,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем як орендарем за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №139/1 від 11.09.2015 неналежним чином виконуються грошові зобов`язання зі сплати орендних платежів, у зв`язку з чим позивачами заявлено вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 29 837,91 грн., розірвання такого договору, виселення відповідача із займаних приміщень та зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

19.02.2021 представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про закриття провадження у справі, в якій відповідач повідомляє суд про повну оплату суми заборгованості у даній справі та врегулюванням ситуації між сторонами в досудовому порядку, що, на його думку, свідчить про відсутність предмету спору.

Протокольною ухвалою суду від 22.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.03.2021.

Судове засідання 15.03.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Босого В.П. на лікарняному та було перенесено на 14.04.2021.

Представники позивача 1 та відповідача в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи по суті були належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №959 та №932 відповідно.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З урахуванням викладеного, неявка представників позивача 1 та відповідача, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

Представник позивача 2 в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні 14.04.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача 2, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.09.2015 між Дніпровською РДА (орендодавець), Товариством (орендар) та Підприємством (підприємство-балансоутримувач) був укладений договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №139/1, який сторонами було викладено в новій редакції згідно додаткової угоди №139/1-1 від 27.02.2019 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 11.12.2018 №56/13 та розпорядження голови Дніпровської РДА від 04.01.2019 №12 «Про продовження строку дії договору оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва загальною площею 111,50 кв.м на вул. Марганецька, 22» передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (об`єкт), яке знаходиться за адресою: вул. Марганецька, буд. 22, для розміщення суб`єктів господарювання, які здійснюють виробничу діяльність.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення загальною площею 111,50 кв.м, у т.ч. на першому поверсі - 111,50 кв.м, згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору.

Згідно з п. 2.4 Договору орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін, що вказаний у цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі об`єкта.

Згідно з п. 3.1 Договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 (зі змінами та доповненнями), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку червень 2018 - 38,23 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає 4 263,00 грн. З 11 грудня 2018 року розмір місячної орендної плати за перший місяць оренди (грудень 2018) розраховується шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за липень 2018 - грудень 2018.

Відповідно до п. 3.6 Договору орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем нарахування орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об`єкта оренди орендодавцеві.

Пунктом 3.7 Договору визначено, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

За актом приймання-передачі об`єкта оренди від 11.09.2015 орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування приміщення, загальною площею 111,5 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Марганецька, буд. 22.

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивачів, виконанням відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орендної плати, внаслідок чого позивачами заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, розірвання Договору, виселення відповідача із займаних приміщень та зобов`язання повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі.

Договір є договором оренди комунального майна, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи (актом приймання-передачі об`єкта оренди від 11.09.2015) підтверджується факт передачі в оренду, прийняття відповідачем та користування ним спірними приміщеннями за Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.7 Договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки зі сплати орендної плати за орендоване майно, у зв`язку з чим станом на 11.12.2020 у останнього виникла заборгованість у розмірі 29 837,91 грн.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.7 Договору заборгованість відповідача з орендної плати за Договором становить 29 837,91 грн., а строк виконання грошового зобов`язання настав.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 2 орендної плати у розмірі 29 837,91 грн. на підставі Договору.

Після звернення позивачів із даним позовом до суду, відповідачем було повністю сплачено суму заборгованості у розмірі 29 837,91 грн. на рахунок позивача 2, що підтверджується платіжними дорученнями №1195 від 18.12.2020, №1144 від 04.01.2021, №1228 від 18.01.2021 та №1269 від 18.02.2021.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином суд приходить до висновку, що станом на момент розгляду даної справи, предмет спору у справі щодо стягнення суми основної заборгованості відсутній, оскільки погашення боргу відповідачем відбулося після направлення відповідачу даної позовної заяви.

За таких обставин, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариства заборгованості у розмірі 29 837,91 грн. підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, позивачами заявлено вимогу про розірвання Договору та виселення відповідача із займаних приміщень.

Зокрема, позивачі вказують, що у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором в частині внесення орендної плати існують підстави для розірвання Договору оренди в судовому порядку.

Суд відзначає, що за змістом ст. 783 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо:

1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі;

2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі;

3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі;

4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зазначеною правовою нормою законодавець поділяє підстави для розірвання договору у судовому порядку на законні та договірні. Так, підставами для розірвання договору, що випливають зі змісту закону є істотне порушення договору винною стороною та інші випадки, передбачені законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Отже, приписи ст. 651 Цивільного кодексу України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору.

За змістом ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Пунктом 5.1.3 Договору передбачено, що орендодавець має право відмовитися від договору та вжити необхідних заходів для примусового виселення орендаря при несплаті орендарем орендної плати протягом 3 місяців підряд з дня закінчення строку платежу.

За змістом п. 9.3 Договору одностороння відмова від договору не допускається, крім випадку, передбаченого підпунктом 5.1.3 цього договору. Лист з відмовою від договору направляється поштою з повідомленням про вручення за місцезнаходженням орендаря, вказаним у договорі. Договір є розірваним з дати одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору, або з дати повернення орендодавцю відмови від договору з відміткою відділення зв`язку про відсутність орендаря за вказаною адресою.

Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору (ст. 782 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Розглядаючи питання розірвання будь-якого договору суди мають встановити його чинність на момент прийняття відповідного рішення.

Судом встановлено, що 25.09.2020 позивачем 1 на адресу відповідача направлено лист №103/7386/26/1 від 18.099.2020 про відмову від Договору у зв`язку з несплатою відповідачем орендних платежів, в якій повідомив про розірвання Договору за ініціативою орендодавця та вимагав повернути приміщення з оренди.

Вказана заява була направлена на адресу відповідача поштою листом з описом вкладення, проте із наявних в матеріалів справи доказів та інформації, що міститься на сайті АТ «Укрпошта», відправлення з трек-номером 063 станом на момент розгляду даної справи по суті не було вручене відповідачу, а також не повернулося до відправника.

З урахуванням викладеного, за положеннями п. 9.3 Договору, які момент розірвання такого договору пов`язують з датою одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору, або з датою повернення орендодавцю відмови від договору з відміткою відділення зв`язку про відсутність орендаря за вказаною адресою, суд вважає Договір не розірваним з ініціативи орендодавця.

Частиною 5 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що якщо судовим рішенням договір розірвано, договір вважається розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Суд, дослідивши матеріали наявні у справі, заслухавши доводи представника позивача 2, дійшов висновку, що вимоги про розірвання Договору у зв`язку з порушенням стороною його умов є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про виселення відповідача із займаних приміщень та зобов`язання повернути об`єкт за актом приймання-передачі суд відзначає наступне.

Стаття 785 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Зі змісту наведених норм суд дійшов висновку, що орендар має обов`язок після припинення дії договору оренди повернути об`єкт оренди орендодавцю, якому кореспондується право саме орендодавця вимагати повернення об`єкта оренди.

Пунктом 4.2.19 Договору передбачено, що після припинення дії цього договору орендар зобов`язаний протягом 3 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі підприємству-балансоутримувачу. Акт приймання-передачі об`єкта підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством-балансоутримувачем.

Відтак, в силу Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Договору, за обставин припинення його дії, у Товариства виникає обов`язок з повернення орендованого майна шляхом підписання відповідного акту приймання-передачі об`єкта оренди.

В той же час, як уже вказувалося судом раніше, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Тобто, обов`язок Товариства з повернення майна за Договором виникне тільки після набрання даним рішенням про розірвання Договору законної сили, а відтак заявлення в даному випадку вимог про виселення відповідача із займаних приміщень та зобов`язання повернути майно за актом приймання-передачі є передчасним.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

В свою чергу, обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакцій, чинній на момент звернення позивача до суду, є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

В той же час судом встановлено, що на момент звернення позивачів до суду строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення орендованого приміщення у зв`язку з припиненням Договору не настав, а відтак порушеного права позивачів як на момент подання заяви, так і на момент розгляду даної справи по суті, не існувало.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог в частині виселення Товариства з об`єкта оренди та зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом підписання акту приймання-передачі необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 231, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 29 837,91 грн. закрити.

3. Розірвати договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №139/1 від 11.09.2015, укладений між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс».

4. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 107/2; ідентифікаційний код 21460289) на користь Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02094, м. Київ, бул. Праці, 1/1; ідентифікаційний код 37203257) судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. Видати наказ.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 107/2; ідентифікаційний код 21460289) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (02002, м. Київ, вул. Челябінська, 9-Г; ідентифікаційний код 39606435) судовий збір у розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп. Видати наказ.

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.04.2021.

Суддя В.П. Босий