ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. Справа№ 910/10306/20(910/21682/15)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Титарєвої Г.І.,

ОСОБА_1, представника ДП "Конярство України" адвоката Кушніра С.Л.,

представника Мінекономіки Коваленко О.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.11.2020 (повне рішення складено 03.12.2020, суддя Чеберяк П.П.)

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства "Конярство України",

Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в межах справи №910/21682/15

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України" (код 37404165)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України".

До боржника застосовано процедуру розпорядження майном відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 15.10.2015.

16.07.2020 в межах справи про банкрутство ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Державного підприємства "Конярство України" (далі - ДП "Конярство України") та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020, ухвалити нове судове рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ Мінекономіки від 14 липня 2020 року № 129-п "Про звільнення ОСОБА_1 ", зобов`язати Мінекономіки поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП "Конярство України" з 15 липня 2020 року, стягнути з Мінекономіки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 липня 2020 року по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , розгляд справи призначено на 23.03.2021.

В судовому засіданні 23.03.2021, 13.04.2021 оголошувалась перерва відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції від 25.11.2020 є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи та порушенням норм процесуального права. За доводами позивача, суд першої інстанції всупереч ч. 5 ст. 236 ГПК України не надав оцінку аргументам щодо незаконності наказу Мінекономіки від 14.07.2020 № 129-п. Судове рішення не містить обґрунтованих висновків про відхилення доводів про те, що звільнення відбулось з ініціативи роботодавця, оскільки строк трудового договору був встановлений за погодженням сторін і мав тривати до настання певної події, а саме призначення керівника підприємства в установленому законодавством порядку, а отже звільнення відбувалось у не погоджений сторонами строк, що суперечить вимогам Кодексу законів про працю України (КЗпП України), і за відсутності підстав згідно з п. 2 ст. 36 вказаного Кодексу.

Мінекономіки у відзиві просить відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки міністерством було дотримано вимоги щодо процедури звільнення на підставі норм трудового законодавства, а обґрунтування позивача щодо порушення міністерством норм законодавства ґрунтуються виключно на власних переконаннях позивача та особистому тлумаченні окремих норм матеріального права та не мають правового підґрунтя. Мінекономіки зазначає, що підставою припинення трудового договору з позивачем було саме закінчення строку його дії, оскільки останнього було призначено виконуючим обов`язки директора державного підприємства до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, про що і було зазначено в наказі Мінекономіки від 20.11.2019 № 89-п. В свою чергу, наказом Мінекономіки № 130-п від 14.07.2020 виконуючим директора ДП "Конярство України" призначено Веретюка Є.О. , відтак звільнення ОСОБА_1 відбулось за приписами п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, а не за приписами статті 40 Кодексу - розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

ДП "Конярство України" подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 залишити без змін. Так, доводи апелянта про незаконність звільнення на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України з огляду на укладання строкового трудового договору - в строк до призначення керівника підприємства в установленому законодавством порядку, а на день його звільнення не приймалось рішення про оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади керівника та не проводився конкурсний відбір спростовується правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 910/18355/16 в аналогічних правовідносинах щодо правомірності звільнення працівника по закінченні строку трудового контракту та у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 667/1/16 (провадження № 14-562цс19) щодо безумовного права компетентному (уповноваженому) органу товариства згідно ст. 99 Цивільного кодексу України припинити повноваження члена виконавчого органу товариства у будь-який час на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Мінекономіки подало письмові пояснення у справі із посиланням на роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати праці тимчасового заступництва" від 29.12.1965 № 30/39, лист Міністерства соціальної політики України від 21.07.2011 № 591/13/84-11, лист Мінекономіки від 14.08.2020 № 3512-06/50540-01, лист Міністерства юстиції України від 17.07.2014 № 10878-0-26-14/10.3 щодо можливості призначення і звільнення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою. Також, у поясненнях Мінекономіки звертається до правової позиції Верховного Суду у постанові від 28.08.2019 у справі № 201/15850/17-ц та постанові від 07.02.2018 у справі № 333/7100/15-ц, за якою виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва, такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу. Сам собою факт незаконного звільнення з посади виконуючого обов`язки директора не може бути підставою для поновлення його на цій посаді, оскільки питання виконання обов`язків відсутнього керівника підприємства, що є у державній власності, віднесено до повноважень вищого органу управління таким підприємством і здійснюється у передбаченому законом порядку на період до призначення керівника на постійній основі.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що за наказом Мінекономіки від 20 листопада 2019 року № 89-п "Про призначення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 було призначено виконуючим обов`язки директора Державного підприємства "Конярство України" з 21 листопада 2019 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законом порядку.

Наказом Мінекономіки від 14 липня 2020 року № 129-п "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 - виконуючого обов`язки директора Державного підприємства "Конярство України" 14 липня 2020 року, п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Оскільки звільнення відбулось із порушенням Кодексу законів про працю України, без настання події за якою припиняється строковий трудовий договір, позаяк не було оголошено та не проведено конкурсу на заміщення вакантної посади керівника ДП "Конярство України", позивач звернувся з даним позовом про:

- визнання протиправним та скасування наказу Мінекономіки від 14.07.2020 № 129-п "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- зобов`язання Мінекономіки поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП "Конярство України" з 15 липня 2020 року;

- стягнення з Мінекономіки на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 липня 2020 року по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно.

Місцевий господарський суд, повністю відмовивши в задоволенні позовних вимог, встановив що підставою припинення трудового договору з позивачем було саме закінчення строку його дії, оскільки останнього було призначено виконуючим обов`язки директора державного підприємства до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, про що і було зазначено в наказі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 20.11.2019 № 89-п, а наказом Мінекономіки від 14.07.2020 № 130-п виконуючим обов`язки директора Державного підприємства "Конярство України" призначено Веретюка Є.О. , у зв`язку з чим дійшов висновку про звільнення позивача за приписами п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Із посиланням на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 753/16193/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 761/27037/17-ц, від 06.12.2018 у справі № 757/26016/17-ц щодо підстав припинення трудового договору встановлених статтею 36 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновків, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Колегія суддів вважає зазначені висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки зроблені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц (провадження № 61-44171св18).

Здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, серед іншого, визначає порядок конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки (пп. "г" п. 18 ч. 2 статті 5 Закону Законом України "Про управління об`єктами державної власності").

Відповідно до ст. 4 Закону України України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі.

Статтею 6 Закону України України "Про управління об`єктами державної власності" встановлено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог (пункт 4 частини першої); організовують і проводять конкурси з визначення керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки (пункт 21 частини першої).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" господарські структури укладають контракти з керівниками державних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків.

Таким чином, спеціальним законодавством передбачено, що керівник державного підприємства призначається на посаду відповідним органом управління, а державним підприємством або органом управління з таким керівником укладається контракт.

Інші форми укладення трудового договору з керівником державного підприємства Законом України "Про управління об`єктами державної власності" не передбачені.

Разом з тим, вказаним законом не передбачені випадки та підстави призначення і звільнення виконуючого обов`язки керівника державного підприємства, з огляду на тимчасовість виконання таких обов`язків, до призначення керівника.

Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 "Про порядок оплати тимчасового заступництва" (далі - Роз`яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (абзац 1 пункту 1).

Зазначене роз`яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ, згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи "виконуючий обов`язки" слід виходити із зазначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов`язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами.

Виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язане з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації, є тимчасовим замісництвом. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) на підприємстві. Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Працівнику, що заміщує, виплачується різниця між фактичним окладом і посадовим окладом працівника, якого він заміщує.

Таким чином, виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва, такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 756/5123/16-ц (провадження № 61-9077св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 201/15850/17-ц (провадження № 61-37566св18).

З зазначеного слідує, що призначення позивача виконуючим обов`язки директора державного підприємства обмежувалось чітко визначеною подією - призначенням директора цього підприємства, про що і було зазначено у наказі Мінекономіки від 20.11.2019 № 89-п. Таке призначення було тимчасовим і не визначено в часі, у зв`язку з неможливістю об`єктивно передбачити тривалість процедури призначення керівника державного підприємства у визначеному законодавством порядку.

Державне підприємство "Конярство України" належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Як було встановлено вище, на підставі заяви позивача, його було призначено виконуючим обов`язки директора ДП "Конярство України" з 21 листопада 2019 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законом порядку, про що Мінекономіки видано наказ від 20 листопада 2019 року № 89-п "Про призначення ОСОБА_1 ".

Таким чином, відбулось укладання строкового трудового договору, оформленого наказом.

При цьому, трудовий договір укладений на строк з 21 листопада 2019 року до призначення керівника ДП "Конярство України" в установленому законом порядку.

Отже, трудовий договір ОСОБА_1 закінчується з моменту призначення керівника ДП "Конярство України" в установленому законом порядку.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 за спірним наказом Мінекономіки визначено припинення трудового договору за закінченням строку, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Разом з тим, відповідачами не подано доказів призначення станом на дату видання спірного наказу від 14.07.2020 директора ДП "Конярство України" та укладення із ним контракту, як то вимагається Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів про законність звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням трудового договору із ним з огляду на призначення Веретюка Є.О. виконуючим обов`язки директора ДП "Конярство України" на підставі наказу Мінекономіки від 14.07.2020 № 130-п, оскільки таке призначення хоч і відбулось у межах повноважень Мінекономіки, втім не є призначенням директора державного підприємства в розумінні Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

Таким чином, строковий трудовий договір із ОСОБА_1 не припинився, а відтак у Мінекономіки були відсутні підстави для звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

З огляду на встановлені вище обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів доходить висновку про те, що звільнення позивача проведено Мінекономіки із порушенням трудового законодавства, оскільки факт припинення строкового трудового договору не доведений.

Місцевий господарський суд наведеного вище не врахував, а відтак дійшов помилкового висновку про законність звільнення позивача та відмову в задоволенні позовних вимог у частині визнання наказу про звільнення ОСОБА_1 незаконним.

Відтак, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, в цій частині належить прийняти нове рішення про задоволення позовної вимоги, слід визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 129-п від 14.07.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Незважаючи на наведене, відсутні передбачені законом підстави для поновлення позивача на посаді виконуючого обов`язки директора ДП "Конярство України" з огляду на таке.

Правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі Кодексу законів про працю України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29 грудня 1965 року № 30/39, що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

За змістом норм, що містяться у зазначених актах, в їх системному зв`язку призначення працівника виконуючим обов`язки на вакантну посаду не допускається. Це можливо лише за посадою, на яку призначення здійснюється вищим органом управління. В цьому випадку керівник підприємства, організації, установи зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття робітника на роботу надати до вищого органу управління документи для його призначення на посаду. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівнику про його результати.

Аналогічні за змістом роз`яснення містяться у листі Міністерства соціальної політики України від 21 липня 2011 року № 591/13/84-11.

Одночасно, спеціальним законодавством передбачено, що керівник державного підприємства призначається на посаду відповідним органом управління, а державним підприємством або органом управління з таким керівником укладається контракт.

Порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" (із змінами).

Оскільки позивач, будучи призначеним на вакантну посаду директора ДП "Конярство України" виконуючим обов`язки, в подальшому у встановленому законом порядку та строки не був призначений директором указаного підприємства із укладенням контракту, сам по собі факт незаконного його звільнення з посади виконуючого обов`язки директора не може бути підставою для поновлення його на цій посаді, оскільки питання виконання обов`язків відсутнього керівника державного підприємства, віднесено до повноважень органу управління таким підприємством і здійснюється на період до призначення керівника на постійній основі.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконувача обов`язків директора ДП "Конярство України" не підлягають задоволенню.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, за змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має право на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову у цій частині.

При цьому, вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів враховує, що позивач перебував у трудових відносинах саме з ДП "Конярство України", яке і має відповідно до норм законодавства про працю України здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням працівника, а не Мінекономіки, як про те просив позивач у своїй позовній заяві.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємства, установи чи організації, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 на виконання вимог частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999).

Виходячи з пунктів 1, 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, можна зробити висновок про те, що при збереженні середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу працівника у зв`язку із встановленим в судовому порядку фактом його незаконного звільнення чи затримки у видачі працівнику належно оформленої трудової книжки у день його звільнення середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують даті звільнення працівника.

Згідно довідки ДП "Конярство України" від 14.07.2020 за № КУ000000017 заробітна плата за травень 2020 року становить 18775,50 грн, за червень 2020 року - 18775,50 грн.

Отже, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 18775,50 грн.

Виходячи із зазначеного розміру заробітної плати позивача, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в загальній сумі 172949,81 грн весь час вимушеного прогулу з 15.07.2020 по 27.04.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржувана рішення суду першої інстанції - скасуванню, як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судовий збір належить покласти на ДП "Конярство України", стягнувши з нього на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та в доход державного бюджету в сумі 2102,00 грн у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 278, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі № 910/10306/20(910/21682/15) за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Конярство України" та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

3. Прийняти нове рішення.

4. Позов задовольнити частково.

5. Визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 129-п від 14.07.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

6. Відмовити в задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства "Конярство України" з 15.07.2020.

7. Стягнути з Державного підприємства "Конярство України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.07.2020 по 27.04.2021 в сумі 172949 (сто сімдесят дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) грн 81 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп.

8. Стягнути з Державного підприємства "Конярство України" в доход Державного бюджету України 2102 (дві тисячі сто дві) грн судового збору.

9. Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.04.2021.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх