Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/1043/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Докиль Н.Б., довіреність від 17.02.2021 №3;

від відповідача: Щерб`юк Я.В., довіреність №1 від 04.01.2021;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Житомирського міського центру зайнятості (м.Житомир)

до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Житомирській області (м.Житомир)

про стягнення 49321,92грн,

з перервою в судовому засіданні з 20.04.21 до 22.04.21 згідно із ст.216 ГПК України

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 49321,92грн, виплачених ОСОБА_1 допомоги по безробіттю.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Житомирському міському центрі зайнятості як безробітна з 05.01.18 по 09.11.18. Проте рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 09.08.18 у справі №29/866/18 змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 29.12.17 на 21.02.18. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 належала до категорії зайнятого населення, права на набуття статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю не мала. Внаслідок порушення порядку звільнення з боку Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, ОСОБА_1 05.01.2018 незаконно набула статус безробітного, та призначено допомогу по безробіттю у розмірі 49321,92 грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.01.20, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020, позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 49321,92грн допомоги по безробіттю, виплаченої ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.10.20 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.20 та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.01.18 у справі №906/1043/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2020 справу №906/1043/19 передано на розгляд судді Соловей Л.А.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 12.11.20 справу №906/1043/19 прийнято до провадження судді Соловей Л.А., постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 15.12.20.

09.12.20 на поштову адресу суду від Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Житомирській області надійшли письмові пояснення від 04.12.20 №10-2502, згідно яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.185-188).

10.12.20 позивач на виконання вимог ухвали суду від 12.11.20 подав пояснення по суті спору від 08.12.20, у яких зазначив, що через неправомірні дії відповідача, ОСОБА_1 безпідставно надано статус безробітного та виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 49321,92грн (а.с.206-208).

У підготовчому засіданні 15.12.20 суд оголосив перерву до 26.01.21, згідно з ч.5 ст.183 ГПК України.

Ухвалою суду від 26.01.21 продовжено строк підготовчого провадження на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; відкладено підготовче засідання на 02.03.21.

Ухвалою суду від 02.03.21 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1043/19 до судового розгляду по суті на 20.04.21.

В судовому засіданні 20.04.21 згідно із ст.216 ГПК України, оголошено перерву до 22.04.21.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням письмових пояснень від 08.12.20.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях від 04.12.20 №10-2502.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.17, гр. ОСОБА_1 звільнена із посади головного спеціаліста сектору бюджетного планування відділу фінансово-економічної діяльності Управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (наказ №454-к від 21.12.17 року).

04.01.18 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

З 12.01.18 ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю на підставі ст.22 п.1, ст.23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 09.08.18 у справі №296/866/18 позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково; змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста сектору бюджетного планування відділу фінансово-економічної діяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 29.12.17 на 21.02.18 (а.с. 12-14).

Відповідно до довідки №950 від 12.11.18 ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю за період з 30.01.18 по 10.09.18 року на загальну суму 49321,92грн (а.с.16).

12.11.18 наказом Житомирського міського центру зайнятості №228 "Про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю" позивач, з огляду на п.1 ст.34, ст. 35, п.2, п.3 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", ст.4 Закону України "Про зайнятість населення", Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 13.02.09 за №60/62 та підставі акту №472 від 09.11.18 року, вжито заходів по поверненню коштів в сумі 49321,92грн, виплачених у вигляді допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області у зв`язку з перенесенням дати звільнення особи з 29.12.17 року на 21.02.18 року за рішенням суду (а.с. 15).

З метою досудового врегулювання спору Житомирський міський центр зайнятості направив лист-претензію №3048/08 від 13.11.18 року Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про повернення коштів (а.с. 17-18).

Листом від 21.11.18 відповідач визнав претензію такою, що не підлягає задоволенню, оскільки факти порушення законодавства про страхування на випадок безробіття зі сторони Управління відсутні, тому немає правових підстав для їх усунення. Додатково відповідач звернув увагу на те, що листом від 31.10.18 за №07-2128 Управління проінформувало Житомирський міський центр зайнятості про те, що Корольовський районний суд визнав звільнення ОСОБА_1 законним, тобто, остання не підлягала та не підлягає поновленню на роботі, а отже, підстав для стягнення суми, зазначеної у претензії, не існує (а.с.19).

У зв`язку з відмовою відповідача повернути кошти, виплачені ОСОБА_1 у вигляді допомоги по безробіттю в сумі 49321,92грн, Житомирський міський центр зайнятості звернувся у 2019 році до Господарського суду Житомирської області з позовом до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про стягнення 49321,92грн безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю.

Під час першого розгляду Господарським судом Житомирської області даної справи, рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.01.20, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.20, позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 49321,92грн допомоги по безробіттю, виплаченої ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.10.20 касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області задоволено частково; постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.20 та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.01.18 у справі №906/1043/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За висновком Верховного Суду, у позивача виникло право на повернення допомоги по безробіттю, яка була безпідставно отримана ОСОБА_1 у період до 21.02.18, оскільки саме в цей період зазначена особа перебувала в трудових відносинах з роботодавцем внаслідок зміни судовим рішенням дати її звільнення, а відтак не мала права на набуття статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю. Подбну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 02.04.2018 у справі №910/5464/17. Однак, місцевий та апеляційний господарські суди викладеного не врахували та дійшли до передчасних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача заявленої суми у п о в н о м у о б с я з і.

У постанові Верховного Суду зазначено, що для правильного вирішення спору господарським судам попередніх інстанцій необхідно було належним чином визначити, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, виходячи з фактичних обставин справи, та встановити розмір допомоги по безробіттю, що була безпідставно набута ОСОБА_1 у період перебування в трудових відносинах з роботодавцем, враховуючи зміну судовим рішенням дати її звільнення у зв`язку з допущеним відповідачем порушенням трудового законодавства.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене, оскільки при вирішенні даного спору суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статей 14, 1166, 1212-1214 ЦК України у аналогічних правовідносинах.

За приписами ч.1 ст.316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Здійснивши оцінку спірних правовідносин сторін з огляду на приписи законодавства, наявні докази у справі, з урахуванням висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення з відповідача 49321,92грн допомоги по безробіттю, виплачених ОСОБА_1 , яка у зв`язку з порушенням Управлінням порядку її звільнення не мала права на набуття статусу безробітного та призначення вказаної допомоги.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Абзацом 2 ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що видом забезпечення за цим Законом є, зокрема, допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначено постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.13 №198 "Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Відповідно до п.6 Порядку №198 рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного.

Судом встановлено, що наказом Центру зайнятості №НТ180111 від 11.01.18 статус безробітної надано ОСОБА_1 з 05.01.18 (а.с.10).

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Відповідно до ч.4 ст.31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю відкладається на строк, що дорівнює періоду, протягом якого застрахованій особі відповідно до законів надається вихідна допомога або інші виплати при звільненні з підприємств, установ і організацій або закінченні строку повноважень за виборною посадою, що забезпечують часткову або тимчасову компенсацію втраченого заробітку.

У частині 1 статті 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відкладення виплати допомоги по безробіттю починається з наступного дня після дня звільнення особи.

З матеріалів справи вбачається, що безробітній ОСОБА_1 наказом Центру зайнятості від 12.01.18 №НТ180112 відкладено виплату допомоги по безробіттю з 12.01.18 по 29.01.18, тобто на строк в один місяць, перебіг якого розпочався з наступного дня після 29.12.17 та закінчився 29.01.2018.

Згідно з наказом Центру зайнятості від 30.01.18 №НТ180130 безробітній ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 30.01.18.

Згідно абз.19 п.п.1 п.37 Порядку №198, Центр зайнятості припиняє реєстрацію, зокрема, з дня встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації;

09.11.18 безробітній ОСОБА_1 наказом Центру зайнятості №НТ181109 припинено виплати у зв`язку з тим, що Корольовський районний суд м.Житомира 09.08.18 виніс рішення про зміну дати звільнення ОСОБА_1 з 29.12.17 на 21.02.18 на підставі п.8 ч.1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

За період з 30.01.18. до 09.11.18 Центром зайнятості виплачено безробітній ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в загальній сумі 49321,92грн.

В свою чергу, Управлінням виплачено безробітній ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.18 по 21.02.18 в сумі 21654,72. За період 22.02.18 до 10.09.18 будь-яких виплат не проводилось.

В абзаці 7 ч.1 статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а згідно абзацу 2 ч.4 ст. 35 цього Закону із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, положеннями статей 34, 35 вищевказаного Закону, а також абз. 10 п.п.1 п.37 Порядку №198 передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (стаття 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 65 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку (постанова ВП ВС від 8 листопада 2019 року у справі №711/8138/18).

Таким чином, питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.93, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений згідно наказу, визнаного судом незаконним.

З врахуванням викладеного, суд враховує, що поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі, було зумовлено саме вимогами трудового законодавства та незалежно від існування відносин між Центром зайнятості та безробітною з державного соціального страхування на випадок безробіття.

Водночас згідно із статтею 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як встановлено судом, за результатом розгляду справи №296/866/18 змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади з 29.12.17 на 21.02.18у, у зв`язку з недодержання Управлінням двомісячного строку персонального попередження про її наступне звільнення та відмовлено в решті позовних вимог, у тому числі щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору бюджетного планування відділу фінансово-економічної діяльності відповідача з 30.12.17.

Отже, за висновком суду у справі №296/866/18 допущене роботодавцем порушення процедури звільнення працівника в частині недотримання двомісячного строку персонального попередження про наступне його звільнення не потягло за собою поновлення працівника на роботі відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, яка підлягає застосуванню у разі, якщо звільнення відбулося без законної на те підстави.

А тому, допущене роботодавцем порушення процедури звільнення найманого працівника згідно з приписами ст.49-2 КЗпП України в частині недотримання двомісячного строку персонального попередження ОСОБА_1 про наступне її звільнення за п.1 ст.40 цього Кодексу не потягло за собою поновлення працівника на роботі за правилом ч.1 ст.235 КЗпП України, коли звільнення відбулося без законної на те підстави.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми абз.7 ч.1 ст.34 та абз. 2 ч.4 ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" про право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, оскільки обов`язковою умовою для їх застосування є вимога набрання таким рішенням суду законної сили, тоді як механізм його негайного виконання роботодавцем не є тотожним цьому поняттю.

У п.31 Порядку №198 передбачено, що у разі припинення реєстрації безробітного така особа може бути взята на облік або поновлена на обліку в центрі зайнятості, до якого вона звернулася відповідно до умов цього Порядку.

Таким чином, найманий працівник має право бути поновленим на обліку в центрі зайнятості у разі скасування судового рішення про його поновлення на роботі.

У ч.4 ст.22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років.

Згідно ч.5 цієї статті Закону у разі чергового визнання в установленому порядку застрахованої особи безробітною у межах двох років, протягом яких виплачується допомога по безробіттю, тривалість її виплати враховується сумарно. При цьому Закон не обмежує таке визнання лише певними підставами.

Судом встановлено, що допомогу по безробіттю ОСОБА_1 було призначено Центром зайнятості на період з 12.01.18 по 13.07.19 наказом від 12.01.18 №НТ180112, тому приписи ч.5 ст.22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" поширюються на відносини Центру зайнятості та застрахованої особи.

Відповідно до ст.39 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" спори, що виникають із правовідносин за цим законом, вирішуються в судовому порядку.

При вирішенні цього спору суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 виклала правову позицію про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Так, за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Окрім того, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18).

Окрім того, у п.1 ч.1 статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

З огляду на викладене суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) відсутні.

Суд вважає, що внаслідок зміни судовим рішенням дати звільнення ОСОБА_1 з 29.12.17 на 21.02.18, що вказує на наявність в цей період трудових відносин з роботодавцем, безпідставно набута останньою допомога по безробіттю за період з 30.01.18 до 21.02.18 в загальній сумі 5740,72грн (454,71грн (січень 2018р.) + 5286,01грн ( 7048,01грн : 28 х 21 (лютий 2018 р.) підлягає стягненню з Управління на користь Центру зайнятості. Виплачена ОСОБА_1 в статусі безробітної допомога по безробіттю за період з 22.02.18 по 21.03.18 в загальній сумі 6536,44грн (1762,00 грн (5424,10грн : 28 х 7) (лютий 2018 р.) + 4774,44грн (7047,99грн: 31 х 21)( березень 2018р.) також є такою, що набута нею безпідставно з врахуванням вимог ч.4 ст.31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", згідно з якою виплата допомоги по безробіттю відкладається на строк, що дорівнює періоду, протягом якого застрахованій особі відповідно до ст. 44 КЗпП України виплачується вихідна допомога.

Натомість отримана ОСОБА_1 в статусі безробітної допомога по безробіттю за період з 22.03.18р. по 10.09.18 в сумі 37044,76грн є такою, що набута останньою на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та не підлягає стягненню з Управління, яке в силу встановлених судом юридичних фактів вже не мало правового статусу роботодавця звільненого працівника в цей період за правилом ч.1 ст.235 КЗпП України.

До вищевикладеного суд доповнює, що судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях ймовірності настання чи ненастання певних обставин , зумовлених діями чи бездіяльністю сторін спору. В даних спірних правовідносинах суд враховує, що право звільненого працівника отримати допомогу по безробіттю за рахунок страхових коштів гарантується Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та його реалізація не залежить від дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства в частині визначення дати його звільнення чи причини звільнення. Виплата страхових коштів безробітному покладена Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" на страховика. Право на компенсацію виплачених страхових коштів у повному обсязі з роботодавця страховик має лише у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за судовим рішенням, що набрало законної сили. За відсутності такого юридичного факту у роботодавця не виникає обов`язку відшкодовувати страховику понесені ним витрати по виплаті допомоги по безробіттю звільненому працівнику на законних підставах у повному обсязі. Стаття 14 ЦК України передбачає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Межі виконання роботодавцем цивільного обов`язку перед страховиком визначено судом саме за правилами ст. 1212 ЦК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Статтею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 12277,16грн безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю. Суд відмовляє в позові в частині стягнення 37044,76грн виплаченої допомоги по безробіттю.

Судовий збір, відповідно до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Житомирського міського центру зайнятості до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (10014, м.Житомир, майдан Корольова, 2, ) на користь Житомирського міського центру зайнятості (10005, м.Житомир, площа Польова, 6-А, ):

- 12277,16грн безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю;

- 478,17грн судового збору.

3. У стягненні 37044,76грн виплаченої допомоги по безробіттю відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 29.04.21

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- в справу

2,3- сторонам