ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" квітня 2021 р. Cправа № 902/1192/20

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю секретаря судового засідання Німенко О.І.,

у відсутності представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (вул. Валерія Лобановського, буд. 6-А, м. Запоріжжя, 69006)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт" (вул. Келецька, буд. 54-А, м. Вінниця, 21100)

про стягнення 247145,14 грн,

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт" про стягнення 257145,14 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №214/ОД/ЖТ/19 від 27.03.2019 в частині оплати за поставлений товар, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення з відповідача 257145,14 грн заборгованості, з яких: 208706,77 грн - основного боргу; 47841,35 грн - штрафу; 597,02 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 14.12.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/1192/20 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.01.2021.

Під час підготовчого провадження у справі, строк якого протокольною ухвалою від 04.02.2021 продовжено на 30 днів з власної ініціативи суду на підставі ч.3 ст.177 ГПК України, учасники справи скористалися правом на подання заяв по суті спору, зокрема, відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 95-108), позивачем - відповідь на відзив (а.с. 110-118).

Відповідно до поданого відзиву на позовну заяву, відповідач, зокрема, не визнає позовні вимоги, оскільки позивач звертався до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором поставки №214/ОД/ЖТ/19 від 27.03.2019 (справа №902/555/20), при цьому провадження у вказаній справі закрито згідно з ухвалою суду від 18.09.2020 у вказаній справі на підставі п. 4 ч.1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відмовою позивача від позову. При цьому відповідач підтверджує факт поставки за видатковою накладною №PH7-005895 від 19.10.2020, однак не погоджується з ціною товару, що не відповідає ціні узгодженій у специфікації №СФ7-11508 від 15.10.2020. Щодо штрафних санкцій, то відповідач заперечує їх нарахування, позаяк порушення зобов`язання відбулося не з його вини, а внаслідок карантинних обмежень, що відобразилися на діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт", а розмір нарахованих позивачем 3% річних вважає необґрунтованим.

У відповіді на відзив позивач звертає увагу, що ціна товару, обумовлена у Специфікації №СФ7-11508 від 15.10.2020, не була змінена, а під час формування видаткової накладної №PH7-005895 від 19.10.2020 за домовленістю з відповідачем у ціну товару включено вартість його доставки, що узгоджується із п. 3.7. Договору. При цьому відповідна видаткова накладна підписана та скріплена печаткою зі сторони відповідача, претензій щодо ціни товару на адресу позивача не надходило.

Також, позивач вказує, що з моменту відвантаження продукції відповідачу від останнього не надходило повідомлення про виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт" обставин непереборної сили. А посилання відповідача на карантин як на підставу для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором не підтверджено довідкою, що засвідчує форс-мажорні обставини, виданою Торгово-промисловою палатою України або іншими компетентними органами. Щодо посилання відповідача на справу №902/555/20, то спір у справі №902/1192/20 знаходиться поза межами позовних вимог у справі №902/555/20, оскільки підстави звернення до суду інші.

06.01.2021 на електронну адресу суду та 11.01.2021 засобами поштового зв`язку надійшла заява представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, враховуючи здійснену відповідачем проплату в сумі 10000 грн після відкриття провадження у справі, з додатком клопотання про розгляд справи за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ".

Дослідивши зміст заяви представника позивача про зменшення розміру позовних вимог (вих. №029/04 від 05.01.2021) з доданими документами, судом прийнято її до розгляду та розцінено як заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з частковою сплатою заборгованості, що є предметом даного спору.

Так, ухвалою суду від 12.01.2021 закрито провадження у справі №902/1192/20 в частині стягнення з відповідача 10000 грн основного боргу. При цьому позивач підтримує позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт" 247145,14 грн, з яких 198706,77 грн - основного боргу; 47841,35 грн - штрафу; 597,02 грн - 3% річних.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію судового процесу та призначено справу до розгляду по суті на 23.03.2021. При цьому внаслідок задоволення відповідних клопотань представника відповідача розгляд справи відкладено на 08.04.2021 та згодом оголошено перерву в межах розгляду справи по суті до 14.04.2021.

Окрім того, 23.03.2020 через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи доказів погашення основного боргу на загальну суму 198706,77 грн.

В свою чергу, 07.04.2021 на адресу суду від позивача надійшло клопотання, відповідно до якого останній повідомляє про погашення відповідачем суми основного боргу у повному обсязі та при розподілі витрат на сплату судового збору просить врахувати приписи ч. 3 ст. 130 ГПК України, якою встановлено, що якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

14.04.2021 через канцелярію суду надійшла заява представника відповідача, відповідно до прохальної частини якої заявник просить не застосовувати штрафні санкції до Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт", враховуючи погашення основного боргу в повному обсязі, або зменшити розмір штрафу в порядку ст. ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України. До заяви відповідачем додано копію Додаткової угоди №2 до Договору поставки №214/ОД/ЖТ/19 від 27.03.2019, датованої 12.04.2021, за змістом якої сторони домовилися, що у випадку порушення або неналежного виконання стороною своїх зобов`язань за Договором, що призвело до передання спору на розгляд суду, винна Сторона відшкодовує іншій стороні (стороні-позивачу) понесені судові витрати.

На визначену дату та час у судове засідання представники сторін не з`явилися, при цьому відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений під розписку від 08.04.2021, яка міститься у матеріалах справи; позивач - ухвалою суду від 08.04.2021, яку направлено на відповідну адресу електронної пошти.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

27.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт" (Покупець, відповідач) укладено Договір поставки №214/ОД/ЖТ/19 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується продати та передати у власність покупця металопрокат (Товар), а Покупець зобов`язується оплатити та прийняти Товар від Постачальника згідно умов даного Договору. За домовленістю Сторін, вантажовідправником Товару можуть бути треті особи.

Найменування, одиниці вимірювання, загальна кількість Товару та його ціна передбачаються в Специфікаціях та/або у видаткових накладних (п. 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 7.2. Договору сторони дійшли згоди, що у випадку невиконання зобов`язань з оплати Товару, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми.

Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2019. У випадку, якщо жодна з сторін за місяць до припинення дії договору не дасть письмове повідомлення про припинення дії Договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, але в будь-якому випадку строк дії Договору складає не більше як два роки з моменту його укладення (п.11.1. Договору).

Відповідно до Специфікації №СФ7-11508 від 15.10.2020 (додаток до Договору) сторони узгодили поставку Товару в асортименті на загальну суму 293706,77 грн з ПДВ, в т.ч. включено вартість доставки на суму 3750 грн без ПДВ та обумовлено, що оплата 100% вартості товару здійснюється протягом 14 календарних днів з дати відгрузки.

На виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу обумовлений у Специфікації №СФ7-11508 від 15.10.2020 Товар на загальну суму 293706,77 грн з ПДВ, що підтверджується обопільно підписаною та скріпленою печатками сторін видатковою накладною №PH7-005895 від 19.10.2020 та товарно - транспортною накладною № (PH 371.5895) від 19.10.2020.

Разом з тим, як підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, за поставлений Товар відповідач здійснив частковий розрахунок на загальну 85000 грн, внаслідок чого на дату звернення із даним позовом до суду основний борг складав 208706, 77 грн.

З огляду на встановлені обставини, суд враховує таке.

За своєю правовою природою правовідносини між позивачем та відповідачем в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України (ЦК України), враховуючи укладений між сторонами Договір поставки №214/ОД/ЖТ/19 від 27.03.2019.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України (ГК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч.7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Матеріалами справи підтверджено та відповідачем не спростовується, що останнім не виконано обов`язку щодо сплати повної вартості поставленого Товару згідно з видатковою накладною №PH7-005895 від 19.10.2020 у передбачений Специфікацією №СФ7-11508 від 15.10.2020 строк - протягом 14 календарних днів з дати відгрузки.

Згодом, після відкриття провадження у справі відповідачем було сплачено вартість поставленого Товару в сумі 10000 грн, що слугувало підставою для закриття провадження у цій частині згідно з ухвалою суду від 12.01.2021 у даній справі.

В подальшому, у процесі розгляду справи відповідачем здійснено оплату основного боргу в сумі 198706,77 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №882 від 22.03.2021 на суму 148706,77 грн та №855 від 17.03.2021 на суму 50000 грн (а.с. 120-121, том 1).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

У п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (яка хоча і стосується попередньої редакції ГПК України та наразі є чинною) роз`яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Отже, в частині стягнення основного боргу в сумі 198706,77 грн провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем на момент звернення із даним позовом до суду, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за Договором не було здійснено остаточної оплати вартості поставленого Товару, разом з тим основний борг на дату прийняття рішення погашено в повному обсязі.

Однак, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення також 47841,35 грн - штрафу та 597,02 грн - 3% річних.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок 3% річних за відповідний період прострочення за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "LІGA 360", суд дійшов висновку, що здійснений позивачем розрахунок не перевищує розрахунку суду.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем до стягнення 3% річних в сумі 597,02 грн.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ст. 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

В силу приписів ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п. 7.2. Договору сторони дійшли згоди, що у випадку невиконання зобов`язань з оплати Товару, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми.

Так, арифметичною перевіркою правильності нарахованого позивачем до стягнення штрафу помилок не виявлено (штраф нараховано на суму боргу станом на 03.11.2020 (перший день невиконання грошового зобов`язання), при цьому вартість доставки Товару до такого розрахунку не включено).

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно з положеннями статті 233 ГК України, які також кореспондують зі змістом статті 551 ЦК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто, з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру штрафу суд приймає до уваги такі обставини:

- ступінь виконання зобов`язання відповідачем та поведінка винної сторони: відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, здійснював часткове погашення, при цьому основний борг погашено у повному обсязі;

- позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3 % річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником;

- відсутність понесення позивачем збитків пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором, позаяк іншого матеріали справи не місять;

- штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних.

Крім того, суд враховує правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Правовий висновок, що штрафна санкція не може бути непомірним тягарем боржникові і джерелом отримання додаткових прибутків кредиторові підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відповідно до постанови від 08.04.2020 у справі №924/570/19.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе скористатись правом, наданим ст. 551 ЦК України та ст.233 ГК України, та зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, на 50%, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Таким чином, з нарахованих позивачем 47841,35 грн - штрафу підлягають стягненню з відповідача 50% в сумі 23920, 68 грн. При цьому в позові на суму 23920,67 грн штрафу слід відмовити у зв`язку з його зменшенням судом.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019.

Окремо слід зазначити, що заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо необґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку заборгованості не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. При цьому аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, цілком спростовуються доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив.

Посилання ж відповідача на закриття провадження у справі №902/555/20, у зв`язку з відмовою Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" від позову про стягнення заборгованості за Договором поставки №214/ОД/ЖТ/19, об`єктивно не стосується предмету спору у даній справі, позаяк провадження у справі №902/555/20 закрито 18.09.2020, а заборгованість у справі №902/1192/20 заявлена за фактом поставки Товару 19.10.2020, тобто на момент закриття провадження у справі №902/555/20 така заборгованість не існувала, тому не могла бути предметом розгляду.

За змістом ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості відповідача перед позивачем витікає з умов укладеного між сторонами Договору, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи. При цьому відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що можуть слугувати підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання зобов`язання.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, враховуючи закриття провадження у справі частині стягнення суми основного боргу та мотиви щодо зменшення суми штрафу.

В силу приписів п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому на відповідача покладаються витрати на сплату судового збору у повному обсязі, в т.ч. і в частині закриття провадження у справі, враховуючи подане позивачем клопотання про розподіл витрат на сплату судового збору в силу приписів ч.3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки погашення відповідачем суми основного боргу здійснено після пред`явлення позову до суду. Також, покладаючи на відповідача витрати по сплаті судового збору і в частині вимоги, за якою відмовлено у позові у зв`язку із зменшенням пені, суд враховує викладене в пункті 4.3. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 (яка хоча і стосується попередньої редакції ГПК України та наразі є чинною), у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 130, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі № 902/1192/20 в частині стягнення з відповідача 198706,77 грн основного боргу у зв`язку з відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю - Компанія "Еліт" (вул. Келецька, буд. 54-А, м. Вінниця, 21100; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (вул. Валерія Лобановського, буд. 6-А, м. Запоріжжя, 69006; ) 23920,68 грн - штрафу; 597,02 грн - 3% річних та 3857,18 грн - витрат на сплату судового збору.

4. У стягненні 23920,67 грн штрафу - відмовити.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник ухвали надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також на відповідні адреси електронної пошти: ; .

Повне рішення складено 26 квітня 2021 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - позивачу - вул. Валерія Лобановського, буд.6-А, м. Запоріжжя, 69006; ;

4,5 - відповідачу - вул. Келецька, буд.54-А, м. Вінниця, 21100; .