ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. м. Київ Справа № 910/12609/20

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання О.О.Стаднік, розглянувши справу

за позовом Київської міської ради, м. Київ

до 1) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни, м. Київ

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Укрскладсервіс, Київська область, Броварський район, с. Зазим`я

про визнання недійсним договору, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача

Громадська організація Реабілітаційний центр учасників бойових дій Крок за кроком, м. Київ

представники:

від позивача М.Р.Шляхова

від відповідача 1 не з`явився

від відповідача 2 Н.В. Переверзіна

від третьої особи - Т.М. Шевченко

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Київської міської ради б/н від 19.08.2020 року (вх. №3454/20 від 26.11.2020 року) до 1) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю Укрскладсервіс про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки №110 від 14.03.2019, визнання та скасування рішення Приватного нотаріуса Затварницької І.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2019 року №45957530.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 року справу №910/12609/20 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оформленого протоколом б/н від 26.11.2020, справу №910/12609/20 передано до розгляду судді Господарського суду Київської області Д.Г. Зайцю.

Ухвалою суду від 30.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12609/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.01.2021 року.

До суду від Громадської організації Реабілітаційний центр учасників бойових дій Крок за кроком надійшла заява б/н від 25.01.2021 року (вх. №1772/21 від 25.01.2021) про залучення ГО Реабілітаційний центр учасників бойових дій Крок за кроком до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 26.01.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №910/12609/20 на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 16.02.2021 року; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Громадську організацію «Реабілітаційний центр учасників бойових дій «Крок за кроком»; витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни засвідчену у встановленому законодавством порядку копію реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності від 14.03.2019 №45957530 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001 у с. Гнідин Бориспільського району Київського області за ТОВ «Укрскладсервіс» та документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення реєстраційних дій.

До суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву №11/02/21 від 11.02.2021 (вх. №3489/21 від 15.02.2021), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

До суду від третьої особи надійшла заява б/н від 15.02.2021 (вх. №3560/21 від 15.02.2021) про залучення до участі у справі, у якості третьої особи на стороні відповідача державного реєстратора Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюна Д.С та про залучення до участі у справі, у якості третьої особи на стороні позивача Бориспільської місцевої прокуратури.

До суду від третьої особи надійшло клопотання б/н від 15.02.2021 (вх. №3561/21 від 15.025.2021) про витребування доказів у Центру надання адміністративних послуг Бориспільського району Київської області та витребування у Бориспільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області матеріалів кримінального провадження.

До суду від третьої особи надійшло клопотання б/н від 16.02.2021 (вх. №3683/21 від 16.02.2021) про відкладення розгляду справи.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 16.02.2021 не з`явився, про причини неявки не повідомив, витребувані ухвалою суду від 26.01.2021 року документи не надав.

Представники позивача та відповідача 2 у судовому засіданні 16.02.2021 року повідомили, що ними не отримано подані третьою особою заяви і клопотання, а тому просили надати час на ознайомлення та надання письмових пояснень.

Ухвалою суду від 16.02.2021 року відкладено розгляд справи на 16.03.2021 року; повторно витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. документи згідно ухвали суду від 26.01.2021 року; витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. засвідчену у встановленому законодавством порядку копію реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких прийнято рішення та проведено державну реєстрації права власності від 07.03.2019 №30613052 на підставі Договіру купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Затварницькою І.П приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2019 за реєстровим №85 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Затварницькою І.П приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2019 за реєстровим №85.

До суду від позивача надійшло клопотання б/н від 18.02.2021 (вх. №4409/21 від 24.02.2021) про витребування доказів у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради та відповідь на відзив б/н від 24.02.2021 (вх. №4808/21 від 01.03.2021).

До суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н від 11.03.2021 (вх. №5930/21 від 12.03.2021) та заперечення №11/03/21 від 11.03.2021 (вх. №5931/21 від 12.03.2021) на клопотання третьої особи від 15.02.2021 про витребування доказів.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 16.03.2021 повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, витребувані ухвалами суду від 26.01.2021 та від 16.02.2021 року документи не надав.

Представник третьої особи у судовому засіданні 16.06.2021 подав письмові пояснення по суті позовних вимог б/н від 15.03.2021.

Представники відповідача 2 та третьої особи у судовому засіданні 16.03.2021 року не заперечували проти поданого клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 16.03.2021 року клопотання позивача б/н від 18.02.2021 (вх. №4409/21 від 24.02.2021) про витребування доказів у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради задоволено; витребувано у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради необхідні документи згідно клопотання; відмовлено ГО «Реабілітаційний центр учасників бойових дій «Крок за кроком» у задоволенні клопотання б/н від 15.02.2021 року (вх. №3561/21 від 15.02.2021 року) про витребування доказів та у задоволенні заяви б/н від 15.02.2021 року (вх. №3560/21 від 15.02.2021 року) про залучення до участі у справі в якості третіх осіб державного реєстратора Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича та Бориспільської місцевої прокуратури; закрито підготовче провадження та призначено справу №910/12609/20 до судового розгляду по суті 20.04.2021 року; повторно витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни документи на виконання вимог ухвал суду.

До суду від відповідача 2 надійшла відповідь №06/04/21 від 06.04.2021 року (вх. №8356/21 від 08.04.2021) на письмові пояснення третьої особи. Відповідачем 2 також зазначено про неможливість бути присутнім у судовому засіданні 20.04.2021 року та про розгляд справи без його участі. Крім того, відповідач 2 у поданих поясненнях просить суд скасувати ухвалу від 16.03.2021 року про застосування штрафу за ухилення від виконання вимог суду.

До суду від відповідача 1 надійшли письмові пояснення б/н, б/д (вх. №8798/21 від 13.04.2021) на виконання вимог ухвал суду разом з додатковими документами та доказами.

До суду від відповідача 2 надійшло клопотання №19/04/21 від 19.04.2021 року (вх. №9343/21 від 20.04.2021) про долучення до матеріалів справи доказів.

Представником третьої особи у судовому засіданні 20.04.2021 року подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Господарським судом Київської області справи №910/17839/20. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що третьою особою до суду подавалось клопотання про витребування доказів, в задоволенні якого ухвалою суду від 16.03.2021 року відмовлено, зокрема, матеріалів реєстраційної справи, що заведена за результатами розгляду заяви ТОВ «ПРОВІДЕНТ» від 14.12.2018, за наслідками розгляду якої реєстратором прийнято рішення від 18.12.2018 року №44678468 про державну реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0004. Так, в провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №910/17839/20 за позовом Київської міської ради до державного реєстратора Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюна Д.С. та ТОВ «ПРОВІДЕНТ» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.03.2019 №45756320 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0067 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за ТОВ «Провідент». На думку третьої особи, за результатами зазначеної реєстраційної дії посвідчено право власності ТОВ «ПРОВІДЕНТ» на спірну земельну ділянку, що є предметом розгляду у даній справі, і власником якої в подальшому стало ТОВ «УКРСКЛАДСЕРВІС». Так, у разі задоволення позову у справі №910/17839/20, буде встановлено протиправність переходу (виникнення) права власності на земельну ділянку у ТОВ «ПРОВІДЕНТ», а відтак, на думку третьої особи, договори купівлі-продажу нерухомого майна іншим особам є незаконними, оскільки, ТОВ «ПРОВІДЕНТ» не набуло права власності на земельну ділянку.

Розглянувши у судовому засіданні 20.04.2021 року подане клопотання про зупинення провадження судом встановлено наступне.

Заявляючи клопотання про зупинення провадження у справі третьою особою зазначено, що рішення у справі №910/17839/20 має значення для прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі №910/12609/20, оскільки, у справі №910/17839/20 буде встановлено протиправність переходу (виникнення) права власності у ТОВ «Провідент» на земельну ділянку, що є предметом спору у справі №910/12609/20

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі є неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом. Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Заявляючи клопотання про зупинення провадження у справі, третьою особою належним чином не обґрунтовано, в чому полягає неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи №910/17839/20. Предметом даного спору є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тож розглядаючи вказані вимоги суд має встановити чи порушується право позивача діями відповідачів, чи є підстави для визнання правочину недійсним, чи обґрунтовані вказані вимоги відповідними доказами, та визначитись з обставинами, що є предметом доказування у даному спорі.

Так, третьою особою не обґрунтовано, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/17839/20, і не зазначено, які саме обставини не можуть бути встановлені судом самостійно при вирішенні даної справи, яким чином встановлені в іншій справі обставини вплинуть на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи у даній справі, виходячи з предмета та підстав позову. Слід зазначити, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, позаяк третьою особою не наведено причин, з яких зібрані у справі докази не дозволяють встановити і оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду в даній справі, яким чином факт протиправності переходу права власності на земельну ділянку до ТОВ «Провідент», який не є стороною у даній справі, вплине на результати розгляду даної справи. При цьому, суд зазначає, що ухвалою суду третій особі - ГО «Реабілітаційний центр учасників бойових дій «Крок за кроком» відмовлено у задоволенні клопотання б/н від 15.02.2021 року (вх. №3561/21 від 15.02.2021 року) про витребування доказів та у задоволенні заяви б/н від 15.02.2021 року (вх. №3560/21 від 15.02.2021 року) про залучення до участі у справі в якості третіх осіб державного реєстратора Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича та Бориспільську місцеву прокуратуру.

З огляду на викладене, господарський суду зазначає, що розгляд справи №910/17839/20 не є перешкодою для встановлення суттєвих обставин у даній справі під час розгляду у суді, а тому відсутні підстави для зупинення провадження в даній справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно ч. 3 ст. 195 ГПК України, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Судом враховано, що ухвалою суду від 16.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі №910/12609/20 та призначено розгляд справи по суті на 20.04.2021 року. Тобто, вказану заяву про зупинення провадження у справі подано після закінчення підготовчого засідання в порушення ст. 195 ГПК України. Суд зазначає, що у будь-якому випадку, учасником справи має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК.

Представник позивача у судовому засіданні 20.04.2021 року позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 20.04.2021 року проти позову заперечив та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи у судовому засіданні 20.04.2021 року позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 20.04.2021 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Київська міська рада звернулась до господарського суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс» (відповідач 2) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110 та визнання протиправним та скасування рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2019 №45957530 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана земельна ділянка є власністю територіальної громади міста Києва, а тому, рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у власність цієї земельної ділянки могла прийняти лише Київська міська рада. Однак, зі слів позивача, Київською міською радою жодних рішень щодо передачі (надання) спірної земельної ділянки у власність або користування іншим особам не приймалося, що свідчить про вчинення відповідачами дій, направлених на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності.

Як зазначає позивач в позові, за результатами здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель, що перебувають у власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (позивач) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Затварницькою І.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2019 року №45957530, яким за ТОВ «Укрскладсервіс» на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2,2 га з кадастровим номером :90:455:0001, що розташована в с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

При цьому, позивач зазначає, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі у власність чи користування спірної земельної ділянки під будівництво ні відповідачу 2, ні іншим особам не приймала.

До Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли звернення громадської організації «Реабілітаційний центр учасників бойових дій «Крок за кроком» та депутата Київської міської ради Андрія Задерейко щодо неправомірного розпорядження спірною земельною ділянкою третіми особами.

З метою встановлення фактичних обставин справи, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 року №16/890 (в редакції рішення Київської міської ради від 10.03.2016 року №144/144) (далі - Порядок №16/890) проведено обстеження спірної земельної ділянки та встановлено, що на спірній земельній ділянці в межах міста Києва розміщено будівлі та споруди Реабілітаційного центру фізичної реабілітації «Крок за кроком». Інформація щодо правового статусу вказаних будівель та споруд в Департаменті відсутня.

За результатами обстеження складено Акт від 27.07.2020 року №20-0459-06, з якого вбачається, що спірна земельна ділянка розташована в межах міста Києва та не передавалась третім особам за рішенням Київської міської ради.

В позовній заяві позивач зазначає, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірна земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва з кадастровим номером :90:455:0001 включена в межі села Гнідин Бориспільського району Київської області.

Однак, згідно з інформацією, наявною у загальному доступі на офіційних веб-сторінках Київської міської ради, Бориспільської районної державної адміністрації та Гнідинської сільської ради, рішення щодо затвердження проекту землеустрою або рішення про передачу земельних ділянок у користування третім особам відсутні.

При цьому, згідно з відомостями Державного земельного кадастру України станом на момент здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, такої земельної ділянки не існувало, натомість, згідно з відомостями з Державного земельного кадастру України, існували квартали 045 та 046, що перебували у власності територіальної громади міста Києва.

Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Києва. В обґрунтування позивач зазначає, що розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи користування, у відповідності до ст. 9 ЗК України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. На думку позивача, земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, знаходиться в межах міста Києва та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва. В якості доказів, що підтверджують вказану обставину, позивачем до позовної заяви додано Указ Президії Верховної Ради Української PCP від 04.04.1978 року №3225-ІХ, Указ Президії Верховної Ради Української PCP від 05.03.1982 року №3185-Х, Указ Президії Верховної Ради Української PCP від 26.08.1988 року №6486-ХІ, рішення Київської міської ради IX сесії XXIII скликання від 29.11.2001 року №126/1560, акт обстеження земельних ділянок Департаменту земельних ресурсів КМДА №20-0460-02 від 27.07.2020 року, робочі матеріали з міського земельного кадастру, Каталог координат і висот знаків міської межі на листі карти масштабу 1:10000 від 11.05.1989 року. Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 30.09.1976 року №1103, наказ Державного агентства земельних ресурсів України від 11.10.2012 року №1-дск та рішення Київської міської ради від 15.02.2018 року №47/4111 «Про питання міської геодезичної мережі міста Києва», рішеннями Київської міської ради VIII сесії XXIII скликання від 27.04.2001 року №280/1257, генеральний план міста Києва, затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, інформацію, розміщену на веб-сайті Публічної кадастрової карти та класифікатор кадастрового номеру земельної ділянки.

Враховуючи зазначене, а саме, межі міста Києва, класифікатор кадастрового номеру земельної ділянки, відомості про дану земельну ділянку, спірна земельна ділянка весь час перебувала та перебуває, на момент звернення до суду із цією позовною заявою, у власності територіальної громади міста Києва, а отже, рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки могла прийняти лише Київська міська рада.

Таким чином, позивач стверджує, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110 оформлено з метою створення так званого «добросовісного набувача», щоб приховати ряд протиправних дій невстановлених осіб з метою неправомірного заволодіння землями комунальної власності територіальної громади міста Києва. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом, який був обізнаний про відсутність рішення Київської міської ради щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Щодо неправомірних дій приватного нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач зазначає, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що підставою виникнення права власності на спірну земельну ділянку є Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110, який, на думку позивача, має ознаки недійсного правочину.

Враховуючи зазначене, позивач стверджує, що приватним нотаріусом в порушення ст. 46 та 46-1 Закону України «Про нотаріат» не здійснено перевірку інформації в Державному земельному кадастрі щодо спірної земельної ділянки.

Заперечуючи проти позову, відповідач 2 у відзиві на позов зазначає, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:455:0001 обліковується в межах Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, що також підтверджується ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.10.2020 року у справі №910/12611/20. Відповідач 2 заперечує проти наданих позивачем доказів в обґрунтування факту знаходження спірної земельної ділянки в межах міста Києва та зазначає, що відповідні обставини спору про межі не підлягають дослідженню та вирішенню по суті в межах заявлених позовних вимог. У Акті обстеження зазначається, що оспорювана земельна ділянка відповідно до даних Державного земельного кадастру знаходиться за адресою: Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області. Зі слів відповідача 2, Акт обстеження не підтверджує ту обставину, що спірна земельна ділянка була включена або не була включена в межі міста Києва, а лише містить посилання на дані Міського земельного кадастру. Дані відповідного Акту обстеження засвідчують суперечність між даними Державного земельного кадастру та даними Міського земельного кадастру. На момент набуття у власність спірної земельної ділянки, така земельна ділянка вже обліковувалась за даними Державного земельного кадастру за адресою: Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області. Відповідач 2 також вважає, що на доданих до матеріалів справи робочих матеріалах з Міського земельного кадастру приблизно намальовані кадастрові зони та квартали, а також, земельні ділянки, що не є предметом даного спору. На вказаних робочих матеріалах відсутня спірна земельна ділянка, а отже, такі документи не є доказом, що підтверджує включення спірної земельної ділянки до меж міста Києва та не стосуються предмета доказування. Кадастровий номер спірної земельної ділянки, на думку відповідача 2, є лише ідентифікатором земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та не є безумовним доказом того, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Києва чи будь-якої іншої адміністративно-територіальної одиниці. Знаходження або незнаходження спірної земельної ділянки на Генеральному плані міста Києва, затвердженому рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року № 370/1804, не є доказом, який підтверджує ту обставину, що спірна земельна ділянка дійсно знаходиться в межах міста Києва, оскільки такий план є містобудівною документацією, а не підставою внесення спірної земельної ділянки до меж міста Києва.

Відповідачем 1 подано письмові пояснення, в яких заперечено стосовно порушення приватним нотаріусом ст.ст 46, 46-1 Закону України «Про нотаріат» щодо не здійснення перевірки інформації в Державному земельному кадастрі щодо спірної земельної ділянки. До пояснень додано копію витягу з Державного земельного кадастру, оригінал якого зберігається в матеріалах справи нотаріуса, який підтверджує, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, згідно з даними Державного земельного кадастру станом на день укладення Договору купівлі-продажу розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та перебувала у власності продавця ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс». Таким чином, приватним нотаріусом здійснено перевірку інформації щодо земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Згідно п. 1.3. Договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року, земельна ділянка належала продавцю - ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Затварницькою І.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального 07.03.2019 року за реєстровим номером №85. Право власності продавця на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2019 року за номером запису про право власності 30613652, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208.

Згідно п. 7.10. Договору купівлі-продажу, відсутність заборони на відчуження земельної ділянки, що є предметом цього Договору, та відсутність податкової застави нотаріусом перевірено.

Також, нотаріусом було встановлено особи громадян, які підписали Договір купівлі-продажу та перевірено їх дієздатність, а також правоздатність, дієздатність ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс», ТОВ «Укрскладсервіс» та повноваження представників і належність ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» відчужуваної земельної ділянки.

На виконання вимог суду, відповідачем 1 також надано копію реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності від 14.03.2019 №45957530 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за ТОВ «УКРСКЛАДСЕРВІС» та документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення реєстраційних дій; копія реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності від 07.03.2019 №45869686 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за ТОВ «КУА АПФ "НІКО ФІНАНС» та документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення державного реєстру прав у процесі проведення реєстраційних дій; Витяги з ДЗК про земельну ділянку та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності щодо земельної ділянки з кадастровим номером :90:455:0001 у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, на підставі яких посвідчувались Договори купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки від 07.03.2019 року за реєстровим №85 та від 14.03.2019 року за реєстровим №110.

Дослідивши матеріли справи та додані до них документи судом встановлено, що Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 04.04.1978 року №3225-ІХ в межі міста Києва включено частину Броварського району Київської області загальною площею 110,7 га, яка генеральним планом розвитку міста передбачена під житлове будівництво.

Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 05.03.1982 року №3185-Х в межі міста Києва включено частину села Троєщина Броварського району Київської області з прилеглими землями загальною площею 624,3 га.

Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 26.08.1988 року №6486-ХІ в межі міста Києва включено село Жуляни Києво-Святошинського району, село Троєщина Броварського району та селище міського типу Бортничі Бориспільського району Київської області разом з прилеглими землями загальною площею 3 440 гектарів, які за генеральним планом розвитку міста передбачається використати під житлове та промислове будівництво.

Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 02.10.1989 року №8119-ХІ в межі міста Києва включено смт. Осокорки.

З вищевказаних Указів Президії Верховної Ради Української PCP не вбачається, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, ввійшла в межі міста Києва в період з 1978 по 1989 роки або станом на день розгляду справи знаходиться в межах міста Києва, а тому, вказані Укази Президії Верховної Ради Української PCP не підтверджують ту обставину, яка є предметом доказування у справі, зокрема, що спірна земельна ділянка ввійшла або знаходиться в межах міста Києва. Як вбачається з Указу Президії Верховної Ради Української PCP від 26.08.1988 року №6486-ХІ в межі міста Києва включено землі населених пунктів разом з прилеглими територіями, які визначалися згідно з Генеральним планом міста Києва станом на 1988 рік, в якому передбачалося використати ці землі під житлове та промислове будівництво. Вказаний Генеральний план міста Києва станом на 1988 рік позивачем до матеріалів справи не додано.

В якості доказу на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, знаходиться в межах міста Києва та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва, позивачем також було надано Каталог координат і висот знаків міської межі на листі карти м-бу 1:10000 від 11.05.1989 року, розроблений Українським державним інститутом інженерно-геодезичних вишукувань та зйомок «УкрДІІГіс» Головного управління геодезії і картографії при PM СРСР.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу УРСР 1970 року (в редакції до 15.03.1991 року), державний землеустрій включає такі землевпорядні дії: встановлення і зміну міської межі, селищної межі і межі сільських населених пунктів.

Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу УРСР 1970 року, яка має назву «Органи, що здійснюють державний землеустрій», державний землеустрій здійснюється державними землевпорядними органами. Керівництво роботами по державному землеустрою і контроль за їх виконанням здійснюються Міністерством сільського господарства Української PCP та його місцевими органами.

Судом встановлено, що Український державний інститут інженерно-геодезичних вишукувань та зйомок «УкрДІІГіс», який розробляв вказаний Каталог координат, перебував в підпорядкуванні Головного управління геодезії і картографії при РМ СРСР, а не Міністерства сільського господарства Української PCP або його місцевих органів. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказаний інститут «УкрДІІГіс» є державним землевпорядним органом, який міг здійснювати державний землеустрій станом на 1989-1990 роки, в тому числі, який міг проводити землевпорядні роботи щодо встановлення і зміни міської межі міста Києва.

Крім того, з вказаного Каталогу координат не вбачається, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер : 90:455:0001, ввійшла в межі міста Києва в період з 1978 по 1989 роки або наразі знаходиться в межах міста Києва і перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва, а тому, вказаний Каталог координат не підтверджує ту обставину, яка є предметом доказування у справі, що спірна земельна ділянка ввійшла або знаходиться в межах міста Києва і перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землевпорядний процес складається з підготовчих робіт, складання проекту землеустрою, розгляду і затвердження проекту, перенесення його в натуру, оформлення і видачі землевпорядних документів, авторського нагляду за здійсненням проекту землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу УРСР 1970 року, у процесі землеустрою складаються землевпорядні проекти.

Проект землеустрою щодо зміни меж міста Києва позивачем до матеріалів справи не додано.

На підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, ввійшла або знаходиться в межах міста Києва позивач також надав рішення Київської міської ради IX сесії XXIII скликання від 29.11.2001 року №126/1560.

Судом встановлено, що вищевказаним рішенням Київської міської ради IX сесії XXIII скликання від 29.11.2001 року №126/1560 не змінювались межі міста Києва, у вказаному рішенні не йде мова про земельну ділянку площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, а тому, вказаний доказ не доводить факту, що вказана земельна ділянка ввійшла або знаходиться в межах міста Києва.

Крім того, позивачем на підтвердження того, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001 частково знаходиться в межах міста Києва надано Акт обстеження земельних ділянок Департаменту земельних ресурсів КМДА № 20-0460-02 від 27.07.2020 року. Однак, на думку суду, вказаний Акт не є належним доказом на підтвердження зазначеної обставини, оскільки, такий Акт складено Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, тобто, органом, безпосередньо підпорядкованим позивачу, судова експертиза з цього питання не проводилась та, як вбачається із самого Акту, адресою земельної ділянки відповідно до даних Державного земельного кадастру є Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області, а не м. Київ.

Абзацом 2 підпункту 10 пункту 1 постанови Верховної ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 року №807-ІХ постановлено утворити у Київській області Бориспільський район (з адміністративним центром у місті Бориспіль) у складі територій Бориспільської міської, Вороньківської сільської, Гірської сільської, Дівичківської сільської, Золочівської сільської, Переяславської міської, Пристоличної сільської, Студениківської сільської, Ташанської сільської, Циблівської сільської, Яготинської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року №715-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Київської області згідно з додатком, відповідно до якого території Гнідинської та Вишеньківської сільських рад ввійшли до складу території Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Так, згідно відомостей про земельну ділянку площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вбачається, що спірна земельна ділянка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, яка на даний час ввійшла до складу території Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Таким чином, на думку суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка ввійшла до 1989 року або наразі знаходиться в межах міста Києва і перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва.

В обґрунтування вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки позивач посилається на ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно якої, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Позивач зазначає, що, оскільки, продавець за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110 не був власником спірної земельної ділянки, тому, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на її відчуження відповідачу 2.

Додані до матеріалів справи докази свідчать, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:455:0001 за даними Державного земельного кадастру обліковується у с. Гнідин Бориспільського району Київської області і придбана відповідачем 2 згідно Договору купівлі-продажу №110, укладеного 14.03.2019 року між продавцем ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» та покупцем - ТОВ «Укрскладсервіс».

Суд зазначає, що стверджуючи про відсутність у продавця - ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» повноважень на продаж спірної земельної ділянки, позивачем відповідну особу не залучено в якості відповідача і не наведено стосовно такої особи жодних обставин.

Судом встановлено, що спірний Договір купівлі-продажу від 14.03.2019 року №110 містить відомості, що земельна ділянка належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу від 07.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. за реєстровим №85. При цьому, право власності продавця на спірну земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2019 року за номером запису про право власності 30613652 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208, таке рішення не оскаржено і не спростовано.

Таким чином, спірна земельна ділянка набута відповідачем 2 ТОВ «Укрскладсервіс» шляхом її придбання у особи, яка мала право власності, набуте внаслідок купівлі-продажу, і на момент продажу спірної земельної ділянки відповідачу 2 за спірним Договором купівлі-продажу від 14.03.2019 року №110, у продавця було зареєстровано право власності на об`єкт, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Наведене спростовує твердження позивача, що спірний Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110 укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України.

Як вбачається з наданих нотаріусом документів, ним під час посвідчення спірного правочину зроблено Витяг з Державного земельного кадастру №НВ-019 від 13.03.2019 року про земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001, в якому містяться відомості про державну реєстрацію земельної ділянки на підставі Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 18.02.2019 року, Фізична особа-підприємець Погодаєв Олександр Володимирович, земельна ділянка зареєстрована Відділом у Бориспільському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області 25.02.2019 року. З кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка межує з одного боку з землями ТОВ «Провідент» з іншого боку з землями загального користування.

В той же час, позивачем, який посилається на формування земельної ділянки за кодом, який має належати землям м. Києва, не з`ясовано обставин формування спірної земельної ділянки як об`єкту цивільних прав, та підстав її внесення до Державного земельного кадастру, не визначено та не залучено до участі у справі всього кола причетних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про державний земельний кадастр», відомості про межі державного кордону України, межі адміністративно-територіальних одиниць, нормативну грошову оцінку земель, розташованих у межах територій адміністративно-територіальних одиниць, економічну оцінку земель, обмеження у використанні земель, встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про встановлення і зміну меж адміністративно-територіальної одиниці, про затвердження документації із землеустрою, документації з оцінки земель, яка є підставою для внесення таких відомостей.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», відомості про межі адміністративно-територіальних одиниць, які були встановлені до набрання чинності Законом України «Про землеустрій», вносяться до Державного земельного кадастру на підставі проектів формування території і встановлення меж сільських, селищних рад.

Однак, позивачем не з`ясовано та не спростовано обставин внесення спірної земельної ділянки до Державного земельного кадастру та підстав її реєстрації Відділом у Бориспільському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області 25.02.2019 року, коли така земельна ділянка була надана у власність чи користування і кому. Посилання позивача на незаконність набуття відповідачем 2 права власності на спірну земельну ділянку на підставі спірного Договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року №110 спростовано в ході розгляду спору, крім того, з огляду на обставини спору, таке посилання не обґрунтовує протиправності вибуття спірної земельної ділянки з володіння позивача.

Відповідно до ст.ст. 389, 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, правові наслідки незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння майном, визначені ст. 387 ЦК України, яка передбачає наявність у власника права витребування його майна із чужого незаконного володіння.

В той же час, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд звертає увагу позивача, що з огляду на викладені в позові обставини позивач вважає, що саме йому належить право власності (розпорядження) спірною земельною ділянкою, яка вибула з власності поза його волею (він не приймав жодних рішень щодо виділення земельної ділянки), тобто, позивач стверджує про порушення його права власності на земельну ділянку, що з огляду на ст. 386 Цивільного кодексу України передбачає застосування способу захисту права на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України у вигляді витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і не вимагає визнання недійсними низки договорів, які укладались щодо майна після його незаконного вибуття.

В будь-якому випадку, без доведення факту протиправності вибуття земельної ділянки з власності позивача (тобто дослідження обставин її виділення першому приватному власнику), відсутні підстави стверджувати про порушення прав позивача. Крім того, за відсутності факту порушення прав позивача, обставини щодо вчинення правочинів наступними власниками земельної ділянки не стосуються позивача і він не може бути позивачем у спорі про визнання недійсними таких правочинів, стороною яких він не являється і не є заінтересованою особою.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які свідчать про факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки від позивача. Крім того, з викладених у позові обставин вбачається наявність спору про межі, який не підлягає розгляду та вирішенню в даній справі, оскільки, спір стосується особи, яка виділяла земельну ділянку у приватну власність, тобто, вважала що саме їй належить право розпорядження спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 324 ЦК України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Таким чином, з огляду на наведену норму ст. 324 ЦК України, позивачем подано позов в порядку здійснення прав власника земельної ділянки.

Так, у даному спорі з визначеними відповідачами можуть досліджуватись виключно обставини щодо укладення спірного Договору купівлі-продажу. Відповідачі не є відповідальними особами за рішення щодо затвердження проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки та формування її як об`єкту цивільних прав.

Однак, позивачем наведені обставини не обґрунтовано, з матеріалів справи вбачається, що позивач не вжив всіх необхідних заходів для з`ясування фактичних обставин спору та належного захисту свого права, позов подано до осіб, які не є відповідальними за наведені позивачем порушення саме його права.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України).

Статтею 321 ЦК України визначено принцип непорушності права власності та передбачає, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач 2 є власником спірної земельної на підставі Договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року №110. Визнання недійсним спірного договору та визнання протиправним та скасування рішення відповідача 1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2019 року №45957530 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001 за встановлених судом у рішенні обставин призведе до порушення гарантованих Конституцією України прав власника.

Отже, суд дійшов до висновку, що укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, посвідченого 14.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. за р. № 110 та реєстрація права власності на земельну ділянку площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001 за ТОВ «Укрскладсервіс» не порушує прав або охоронюваних законом інтересів позивача.

Щодо посилання позивача на неправомірні дії приватного нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд зазначає наступне.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено чіткий перелік підстав для державної реєстрації прав відповідно.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.

Частина 1 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи.

Так, до матеріалів справи додано копію витягу з Державного земельного кадастру який підтверджує, що земельна ділянка площею 2,2 га, кадастровий номер :90:455:0001, згідно з даними Державного земельного кадастру станом на день укладення Договору купівлі-продажу розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та перебувала у власності продавця ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс». Таким чином, приватним нотаріусом здійснено перевірку інформації щодо земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Згідно п. 1.3. Договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року, земельна ділянка належала продавцю - ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Затварницькою І.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2019 року за реєстровим номером №85. Право власності продавця на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2019 року за номером запису про право власності 30613652, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208.

Згідно п. 7.10. Договору купівлі-продажу, відсутність заборони на відчуження земельної ділянки, що є предметом цього Договору, та відсутність податкової застави нотаріусом перевірено.

Також, нотаріусом було встановлено особи громадян, які підписали Договір купівлі-продажу та перевірено їх дієздатність, а також правоздатність та повноваження представників і належність ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» відчужуваної земельної ділянки.

Крім того, відповідач 1 у своєму відзиві та поясненнях зазначає про неналежність залучення нотаріуса відповідачем у справі про оскарження посвідченого ним правочину. Нотаріус не може бути відповідачем у тих судових справах, в яких позивач оспорює достовірність посвідченого факту, що ґрунтуються на вчиненій нотаріальній дії, чи правильність документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, або коли іншими особами оскаржуються права і обов`язки, набуття яких пов`язане із вчиненням нотаріальних дій.

Пунктом 26 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що засвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Крім того, у постанові Верховного суду від 04.09.2018 року у справі №3/2042/16 зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є цивільно-правовим, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного та господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Так, надані відповідачами докази свідчать про безпідставність посилань позивача, що продавець за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110 не був власником спірної земельної ділянки, а тому, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на її відчуження відповідачу 2, що виключає наявність підстав для застосування до спірного Договору купівлі-продажу ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Позивачем не доведено та не обґрунтовано факту відсутності у продавця права на спірну земельну ділянку на момент укладення спірного Договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року №110. Також, судом не встановлено фактів порушення вимог чинного законодавства України під час вчинення правочину і проведення за відповідачем 2 державної реєстрації набутого права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001.

З огляду на встановлені судом обставини щодо наявності достатніх підстав для вчинення спірного правочину та наявності у продавця права на продаж земельної ділянки, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2019 року №110.

Відповідні обставини свідчать, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою Інною Петрівною правомірно та за наявності достатніх підстав рішенням від 14.03.2019 року №45957530 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:455:0001, яка розташована в с.Гнідин Бориспільського району Київської області за ТОВ «Укрскладсервіс», тому, вимога про визнання його протиправним та скасування не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Суд зазначає, що ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Усі інші твердження та заперечення позивача не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Судом взято до уваги рішення Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.03.2018 року у справі №910/13407/17.

Враховуючи викладене позивачем не доведено суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позову, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Київської міської ради до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс» , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Громадської організації «Реабілітаційний центр учасників бойових дій «Крок за кроком» про визнання недійсним договору, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 розділу ХІ Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 30.04.2021 року.

Суддя Д.Г. Заєць