ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р. Справа№ 910/22693/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Нагулко А.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 25.02.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 (повний текст складено 17.07.2020)

у справі №910/22693/17 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

до ОСОБА_1

про розірвання договору купівлі-продажу та витребування майна

В судовому засіданні 25.02.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, витребування у громадянина України ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області, шляхом підписання акту приймання-передачі згідно з вимогами Порядку повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 № 32.

Позов обґрунтований істотним порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" № 2-НБ-ЗД від 08.01.2003.

Короткий зміст рішень, прийнятих судами у даній справі та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №910/22693/17 позов задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 №2-НБ-ЗД, укладений між ОСОБА_1 та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області.

Вирішено витребувати у громадянина України ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях шляхом підписання акту приймання-передачі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях 3200,00 грн. судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 14.08.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного.

Задоволення судом позовної вимоги про розірвання договору купівлі - продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва «корпус 2-Б» №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, укладений між ОСОБА_1 та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області є безпідставним та необґрунтованим. На думку апелянта, ця вимога задоволена на підставі висновків актів перевірки, що не є остаточними та без врахування висновків по справі №640/10081/20, в межах якої буде встановлено законність дій відповідача під час проведення перевірки та складення актів, законність висновків актів перевірки.

Задоволення судом позовної вимоги про витребування об`єкту незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передача його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях шляхом підписання акту приймання-передачі є незаконним, оскільки є предметом окремого судового розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, підлягає встановленню вартість здійснених відповідачем поліпшень об`єкта, об`єми здійснених будівельних робіт, розмір здійсненого інвестування.

Задоволення судом позовної вимоги про стягнення з відповідача судових витрат є незаконним, оскільки відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору.

Апелянт вважає, що суд, відмовивши відповідачу у прийняті доказів, не надав скаржнику можливості надати докази, чим порушив право скаржника на захист, принципи рівності та змагальності сторін та необґрунтовано прийняв рішення на користь позивача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 08.09.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 29.10.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2020 оголошено перерву у справі на 26.11.2020, з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, та надання часу відповідачу для подання заперечень на відзив.

26.11.2020 розгляд справи №910/22693/17 не відбувся у зв`язку з перебуванням суддів Скрипки І.М. та Михальської Ю.Б. у відпустці, судді Тищенко А.І. на лікарняному.

Після виходу суддів Скрипки І.М. та Михальської Ю.Б. з відпусток, судді Тищенко А.І. з лікарняного, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 розгляд апеляційної скарги призначено на 21.01.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 оголошено перерву у справі на 25.02.2021.

24.02.2021 від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, в якому зазначено, що відповідач мав намір взяти участь у судовому засіданні та надати докази щодо виконання п. 5.1.4 договору купівлі - продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва «корпус 2-Б» №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, в тому числі будівельний паспорт, погодження технічних умов, акт будівництва електромереж, акт будівництва каналізаційних мереж, асфальтового покриття, але відповідач захворів на коронавірус, тому не може з`явитися на судове засідання, призначене на 25.02.2021, на підтвердження чого відповідачем додано скріншот довідки про результати визначення антигена коронавіруса SARS-COV-2.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно із якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів (таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05.05.2020 у справі № 910/3880/19).

Водночас, колегія суддів зазначає, що законодавцем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), надано можливість учасникам справи брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (ч. 4 ст. 197 ГПК України).

Однак клопотань про участь у судовому засіданні, що призначене на 25.02.2021, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів від учасників даної справи до Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Процесуальний закон не містить приписів щодо обов`язкового здійснення апеляційного розгляду за участю представників учасників справи. Явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 про оголошення перерви у судовому засіданні.

Крім того, наданий відповідачем скріншот довідки про результати визначення антигена коронавіруса SARS-COV-2, колегією суддів не приймається до уваги з огляду на неналежну форму подання даного доказу.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.02.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції 25.02.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, свого уповноваженого представника для участі в судовому засіданні апеляційної інстанції не направив.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

08.01.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №2-НБ-ЗД (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця об`єкт незавершеного будівництва - корпус 2-Б, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, на земельній ділянці, питання відведення, купівлі або дострокової оренди якої вирішується покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку, установленому чинним законодавством, і є об`єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 №1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 №5-27-1/24, а покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов договору, що визначені в цьому договорі.

Згідно із п.1.2 договору право власності на об`єкт незавершеного будівництва переходить до покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

Відповідно до п.2.1 договору передбачено, що покупець зобов`язаний внести 195,00 грн. за придбаний об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору. Термін оплати може бути продовжений ще на 30 календарних днів за умови внесення покупцем не менше 50 відсотків від вищевказаної в цьому пункті суми. При цьому зараховується 16,10 грн. (грошові кошти у розмірі 10 відсотків початкової ціни продажу об`єкта), внесених покупцем на рахунок продавця платіжним дорученням №2 від 20.12.2002.

У пункті 3.1 договору передбачено, що передача об`єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю в 5-денний термін після сплати повної вартості придбаного об`єкта.

Згідно із п.3.2. договору, передача об`єкта продавцем і прийняття його покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

За змістом п.п. 5.1.4., 5.1.5., 5.1.6. договору покупець зобов`язаний в шестимісячний термін з моменту підписання цього договору підготувати документи, здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт; забезпечити виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час забудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта; добудувати об`єкт протягом 5 років.

У відповідності до п.5.1.8. договору, у разі неможливості завершення будівництва об`єкта в установлені терміни за наявності відповідних обґрунтувань, терміни завершення будівництва можуть бути змінені за спільним рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір.

Згідно із п.5.1.9. договору покупець зобов`язаний на вимогу продавця надавати йому необхідні документи щодо виконання умов цього договору.

23.04.2010 сторонами укладено додатковий договір №4, відповідно до якого сторони дійшли згоди викласти п.5.1.6 договору в наступній редакції: в термін до 31.12.2011 підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, добудувати та ввести об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право у встановленому порядку на розірвання договору, стягнення завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця.

Відповідно до п.11.3 договору у разі невиконання однією із сторін умов цього договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду.

Позивач зазначає, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області здійснювались перевірки виконання умов договору купівлі-продажу, за результатами якої складені акти поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016.

Так, актами поточної перевірки від 23.01.2014 та від 25.11.2016 встановлено, що умови договору на час проведення перевірки не виконано, об`єкт продажу не добудований, прилегла територія утримується в неналежному стані, не виконується п. 5.1.5 договору, переоформлення права на добудову об`єкта - також не виконано.

Листом від 25.11.2016 №14-01-5659 на адресу відповідача направлено акт останньої поточної перевірки.

Оскільки відповідачем не виконано умови договору №2-НБ-ЗД купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні, №3-НБ-ЗД від 08.01.2003 в частині невиконання своїх зобов`язань щодо здійснення добудови об`єкта, утримання в неналежному стані прилеглої території, забезпечення виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища, що передбачено договором купівлі-продажу, позивачем заявлено вимоги про розірвання договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва "корпус 2-Б" від 08.01.2003 року №2-НБ-ЗД; витребування у громадянина України ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передання його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області шляхом підписання акту приймання-передачі згідно з вимогами Порядку повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 № 32.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладений договір купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, у відповідності до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупця об`єкт незавершеного будівництва - корпус 2-Б, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, і є об`єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.06.2002 №1004 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 21.06.2002 №5-27-1/24, а покупець зобов`язався прийняти цей об`єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов договору, що визначені в цьому договорі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору) приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору), до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, які є єдиними (цілісними) майновими комплексами, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, з структури якого вони виділяються; об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти; акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств та інших об`єднань.

У відповідності до ч.1 ст.7 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору) державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

За приписами ст.19 Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва" (чинного на момент укладення договору) обов`язковими умовами приватизації об`єктів незавершеного будівництва, крім продажу під розбирання, є: встановлення строку завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва; забезпечення вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта приватизації. У разі неможливості завершення будівництва в установлені строки за наявності відповідних обґрунтувань строки завершення будівництва можуть бути змінені за рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір.

В обґрунтування підстав для розірвання договору, позивач посилається на порушення п.п. 5.1.4., 5.1.5., 5.1.6. договору, згідно із якими відповідач зобов`язаний в шестимісячний термін з моменту підписання цього договору підготувати документи, здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт; забезпечити виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час забудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта; добудувати об`єкт протягом 5 років.

Згідно із додатковим договором №4 від 23.04.2010 сторони погодили, що відповідач зобов`язаний в термін до 31.12.2011 підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, добудувати та ввести об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що:

- суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами ч.3 ст.7 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент укладення договору) державні органи приватизації в межах своєї компетенції, зокрема, контролюють виконання умов договорів купівлі-продажу державного майна.

Позивач вказує, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області в межах своє компетенції здійснювались перевірки виконання відповідачем умов спірного договору, за результатами яких встановлено порушення відповідачем його умов в частині невиконання покупцем зобов`язань щодо здійснення добудови об`єкта, утримання прилеглої території в належному стані, відсутності охорони, забезпечення виконання вимог екологічної безпеки та охорони навколишнього природного середовища, про що складено акти поточної перевірки від 07.03.2003, 01.06.2005, 27.06.2006, 22.06.2007, 28.02.2008, 23.01.2014, 25.11.2016.

Так, зокрема, згідно акту від 23.01.2014 поточної перевірки виконання умов договору, від підписання якого відповідач відмовився, встановлено, що умови договору на час проведення перевірки в повному обсязі не виконані, а саме не підготовлено та не здійснено відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об`єкт приватизації, не добудовано та не введено об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта, не повідомлено про неможливість завершення будівництва об`єкта в установлені терміни.

11.02.2014 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області також складено акт про недопущення до перевірки та (або) ненадання документів, відповідно до якого робочій групі не надано документів на підтвердження виконання умов договору за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100.

Останню перевірку виконання положень договору було здійснено 25.11.2016, проте відповідач на перевірку не з`явився та акту поточної перевірки не підписав. Зазначений акт направлено на його адресу листом №14-01-5659 від 25.11.2016.

Згідно із актом від 25.11.2016 поточної перевірки виконання умов спірного договору, здійсненої Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області відповідно до вимог ст.ст. 7, 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" та ст. 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", умови договору станом на 25.11.2016 в повному обсязі також не виконані, зокрема, не добудовано та не введено об`єкт в експлуатацію до 31.12.2013 з можливою зміною первісного призначення; не забезпечено виконання вимог екологічної безпеки, охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта, не надано й продавцю необхідні документи щодо виконання умов цього договору.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, в якому просив:

- визнати незаконними та скасувати акти поточних перевірок Регіонального відділення ФДМУ у Київській області від 23.01.2014 до договору №2-НБ-ЗД, №3-НБ-ЗД, №4-НБ-ЗД, №5-НБ-ЗД;

- визнати незаконними та скасувати акти поточних перевірок Регіонального відділення ФДМУ у Київській області від 25.11.2016 до договору №2-НБ-ЗД, №3-НБ-ЗД, №4-НБ-ЗД, №5-НБ-ЗД.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 у справі № 826/1355/18 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення адміністративного суду мотивоване тим, що Регіональним відділенням ФДМУ у Київській області доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України; у свою чергу, за висновками адміністративного суду, ОСОБА_1 не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

У подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 826/1355/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 скасовано та прийнято нове рішення, яким провадження у справі закрито, на підставі п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а в порядку цивільного судочинства.

Заперечення відповідача щодо недотримання позивачем процедури проведення перевірок, зокрема повідомлення покупця у визначений строк про планові перевірки; проведення їх за відсутності покупця за договором (відповідача у справі) та їх складання позивачем в односторонньому порядку, були правомірно відхилені судом першої інстанції, з огляду на доведеність належними доказами порушення позивачем порядку проведення перевірки виконання умов договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, а оскарження актів поточних перевірок має здійснюватися у межах іншого судового провадження.

Матеріали справи не містять доказів закінчення відповідачем будівництва об`єкту незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію у строк до 31.12.2013, а також доказів того, що відповідач закінчив будівництво об`єкту незавершеного будівництва на день прийняття рішення судом першої інстанції, забезпечення охорони навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об`єкта.

Разом з тим у матеріалах справи відсутня інформація про те, що строк завершення будівництва був сторонами продовжений понад межі, визначені у додатковому договорі №4 від 23.04.2010.

Водночас відповідач, стверджуючи про вчинення дій, спрямованих на виконання умов договору, має довести належними та достатніми доказами відповідні обставини.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків, викладених у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності порушень ним договірних зобов`язань; не надав доказів, що підтвердили закінчення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію у строк, визначений договором чи продовження такого строку; не надав доказів, які б спростовували встановлені в актах перевірки порушення. Тобто не довів суду обставин відсутності порушень, які стали підставою для звернення з даним позовом до суду та належного виконання ним договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва.

Звертаючись з клопотанням про відкладення судового засідання від 24.02.2021, відповідач зазначає, що останній має намір подати докази щодо виконання п. 5.1. 4. договору №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, в тому числі будівельний паспорт, погодження технічних умов, акт будівництва електромереж, акт будівництва каналізаційних мереж, асфальтового покриття, які були отримані відповідачем на його запит від інвестора - ТОВ «ТД «Сігма Компанє», який надав документи 15.02.2021.

Зазначає, що у зв`язку із хворобою та самоізоляцією відповідач не має доступу до вказаних доказів, тому на момент звернення відповідача до суду з вказаним клопотанням не може додати вказані докази, але згідно вимог ГПК України заявляє про намір долучити до суду та надіслати вищевказані докази суду та сторонам.

На момент винесення даної постанови відповідачем не подано вказані докази до суду апеляційної інстанції, крім того не обґрунтовано неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Твердження відповідача про неможливість завершити будівництво у встановлені договором строки через відсутність документів на право користування земельною ділянкою, обов`язок отримання яких покладено, на думку відповідача, на Фонд державного майна, є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний договір №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, у п. 1.1 сторони погодили, що питання відведення, купівлі або дострокової оренди земельної ділянки вирішується відповідачем самостійно з місцевими органами влади у порядку, установленому чинним законодавством.

Посилання відповідача на постанову Вищого господарського суду України від 01 липня 2015 у справі № 910/28855/14 та постанову Верховного Суду України суд від 09.12.2003 у справі №32/206 є необґрунтованими, оскільки обставини та спірні правовідносини у зазначених справах є відмінними від даної справи.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частина 3 ст. 653 ЦК України, ч. 4 ст. 188 ГК України також передбачають, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 651 ЦК України, котрі є загальними для розірвання договору, передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

За приписами цієї норми істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № №6-75цс13.

Враховуючи невиконання відповідачем п.п.5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 договору №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, позивачем не було отримано очікуваного результату при укладенні договору - добудови та введення відповідачем в експлуатацію у визначений договором строк об`єкта незавершеного будівництва, забезпечення охорони навколишнього природного середовища під час добудови, що є істотним порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва.

Наведена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду від 31 січня 2018 у справі № 910/5716/17.

Встановленими вище обставинами спростовуються доводи відповідача щодо недоведення позивачем факту істотного порушення відповідачем умов договору № 2-НБ-ЗД від 08.01.2003.

Статтею 19 Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва" (чинного на момент укладення договору) визначено, що у разі невиконання умов, зазначених у цій статті, договір купівлі-продажу підлягає розірванню в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Також у відповідності до п.9 ст.26 Закону Україні "Про приватизацію державного і комунального майна" (чинного на момент прийняття рішення у цій справі) на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано, у тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки або визнано недійсним за рішенням суду.

Положеннями п.7.3 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право у встановленому порядку на розірвання договору, стягнення завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця.

Сторони погодили, що у разі невиконання однією із сторін умов цього договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу другої сторони за рішенням суду або господарського суду (п.11.3 договору).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального права необхідно зробити висновок, що підставою для розірвання договору купівлі-продажу державного майна (об`єкту приватизації) у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов`язань за договором.

З огляду на встановлені судом обставини, оскільки матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем п.п.5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 договору №2-НБ-ЗД від 08.01.2003, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням відповідачем своїх зобов`язань за цим договором, що значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, у зв`язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Згідно із ст.19 Закону України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду) покупець, з яким розірвано договір купівлі-продажу, повертає об`єкт приватизації в державну власність за актом приймання-передачі, а також відшкодовує державі збитки, завдані невиконанням умов договору.

Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент спірних правовідносин та звернення позивача до суду) у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню у державну власність. Порядок повернення в державну власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма передбачена у чинному на момент прийняття рішення у цій справі Законі Україні "Про приватизацію державного і комунального майна", згідно із п.10 ст.26 якого, у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню в державну (комунальну) власність.

Повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця також передбачено умовами п. 7.3 договору.

З огляду на наведені приписи законодавства, враховуючи розірвання договору купівлі-продажу №2-НБ-ЗД від 08.01.2003 у судовому порядку, об`єкт незавершеного будівництва - об`єкт незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100 підлягає поверненню позивачу.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, а тому визначений позивачем предмет позову в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права.

Водночас метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

З урахування вищенаведеного, аналізуючи зміст заявлених позивачем вимог, враховуючи встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги позивача в частині витребування у громадянина України ОСОБА_1 об`єкту незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100 та передати його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях шляхом підписання акту приймання-передачі.

Вимоги позивача щодо повернення майна згідно із Порядком повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 32 від 18.01.2001, були правомірно відхилені місцевим господарським судом, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення зазначений Порядок втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 № 1168.

Доводи скаржника про те, що задоволення судом позовної вимоги про витребування об`єкту незавершеного будівництва "корпус 2-Б", який знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100 та передача його Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях шляхом підписання акту приймання-передачі є незаконним, оскільки є предметом окремого судового розгляду в порядку цивільного судочинства, спростовується наступним.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини 2 цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в ст. 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (як приклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Твердження апелянта про обмеження судом першої інстанції прав скаржника на справедливий та неупереджений розгляд справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Щодо посилання скаржника на те, що задоволення судом позовної вимоги про стягнення з відповідача судових витрат є незаконним, оскільки відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

01.06.2020 відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи, до якого додано скриншот частини довідки про проходження відповідачем МСЕК.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи, на момент винесення оскаржуваного рішення, належних доказів звільнення відповідача від сплати судового збору, з огляду на неналежну форму подання даної довідки.

Подання суду в додатках до апеляційної скарги засвідченої копії довідки серія 12 ААБ №438226 від 10.06.2020 до акту огляду медико - соціальною експертною комісією, не свідчить про неправомірність рішення суду першої інстанції в частині розподілу судового збору, оскільки такий доказ не був поданий суду першої інстанції на момент прийняття рішення 07.07.2020, а в суді апеляційної інстанції відповідач не обґрунтував причини неможливості її подання.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №910/22693/17.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №910/22693/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №910/22693/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22693/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 29.04.2021 після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська