ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/644/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Чеголя Є.Ю.

за участю представників:

від прокурора: Ейсмонт С.О.

від позивача: Лисюк В.В.

від відповідача: Гурова А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Нікморсервіс Ніколаєв

на рішення господарського суду Миколаївської області від 02.11.2020, суддя в І інстанції Смородінова О.Г., повний текст якого складено 12.11.2020 в м. Миколаєві

у справі № 915/644/20

за позовом: заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Нікморсервіс Ніколаєв

про: стягнення

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (далі Регіональне відділення) звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Нікморсервіс Ніколаєв (далі Товариство) про стягнення 9 030 384,60 грн., з яких: 8 004 140,11 грн. заборгованості з орендної плати та 1 026 244,49 грн. пені, які виникли внаслідок неналежного виконання договору оренди нерухомого майна № РОФ-501 від 10.05.2006 щодо своєчасної і повному обсязі сплати орендної плати у встановлений строк за користування орендованим державним нерухомим майном.

В обґрунтування пред`явлених вимог прокурор посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору оренди від 10.05.2016 неналежно виконує свої обов`язки зі сплати орендної плати за користування орендованим ним державним нерухомим майном, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість із орендної плати за період з червня 2019 по січень 2020 в сумі 8 004 140,11 грн., яку прокурор просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 3.7 договору пеню у розмірі 1 026 244,49 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання. Прокурор зазначав, що неповна та несвоєчасна сплата відповідачем орендної плати призводить до того, що до державного бюджету не надходять належні кошти, чим порушуються інтереси держави.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 02.11.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях кошти у сумі 6 328 672,57 грн., з яких: орендна плата 5 302 428,08 грн., пеня 1 026 244,49 грн.

В задоволенні клопотань відповідача про розстрочення виконання рішення відмовлено.

Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 800 000 грн. орендної плати за відсутністю предмета спору.

Стягнуто з ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв на користь Миколаївської обласної прокуратури 94 930,09 грн. судового збору.

ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення 6 336 751 грн. орендної плати, встановити у рішенні спосіб його виконання та надати відповідачу терміном на 3 місяці розстрочення виконання суми стягнення заборгованості у розмірі 2 693 633,60 грн., з яких 1 667 389,11 грн. сума основного боргу орендної плати та 1 026 244,49 грн. сума пені.

На думку скаржника, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, із визнанням встановленими недоведених обставин справи, неповно та не всебічно розглянув справу та не зробив необхідних висновків за результатом розгляду справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на: - здійснення ним, починаючи із лютого 2020 року та протягом розгляду справи, фактичної оплати в рахунок погашення суми боргу за спірний період по договору оренди на загальну суму 6 336 751,00грн.;

- відсутність вини Товариства у порушенні проведення оплати за договором оренди через тяжкий фінансовий стан у зв`язку із запровадженням з березня 2020 року протиепідемічних заходів задля недопущення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, що тривають до цього часу;

- настання негативних наслідків для боржника у разі негайного виконання рішення;

- відсутність підстав не застосування статті 239 ГПК України, судове рішення не містить вказівок про надання відстрочки виконання рішення;

- відсутність в діях відповідача будь-якого натяку на ухилення від виконання зобов`язань та намагання мирним шляхом вирішити спірне питання, отримавши розстрочку виконання рішення суду;

- недоведеність прокурором свого права на звернення із позовом до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Щодо твердження скаржника про погашення ним орендної плати у розмір 6 336 751 грн. в рахунок погашення заборгованості за період з червня 2019 по січень 2020 року, прокурор зазначає таке.

Так, звертаючись в травні 2020 року в інтересах Регіонального відділення з позовом до суду прокурор заявляв вимогу про стягнення з відповідача 8 004 140,11 грн. заборгованості з орендної плати за період з червня 2019 по січень 2020 та 1 026 244,49 грн. пені. Враховуючи сплату Товариством з 26.06.2020 по 21.08.2020 заборгованості з орендної плати у розмірі 1 901 712,03 грн., позивачем відповідно до заяви від 16.09.2020, наявної в матеріалах справи, зменшено позовні вимоги. Таким чином, сума позовних вимог зменшилась до 7 128 672,57 грн., з яких: 6 102 428,08 грн. - сума основного боргу та 1 026 244, 49 грн. - пеня. Сплачуючи зазначену суму орендної плати, відповідач в платіжних дорученнях вказував призначення платежу, номер договору оренди та період за який здійснюється оплата. Аналогічно призначення платежу зазначалось в платіжних дорученнях №2231, №2232 від 08.10.2020 та №2289, 2290 від 22.10.2020, відповідно до яких Товариством сплачено ще 800 000грн., що враховано судом під час прийняття рішення та провадження в цій частині було закрито. Виходячи з викладеного, вирішальним є чіткість визначення призначення платежу в платіжних дорученнях платника. Таким чином, суд, приймаючи рішення про задоволення позовних в частині стягнення 5 302 428, 08 грн. заборгованості з орендної плати враховував платіжні доручення відповідача із чітким визначенням призначення платежу. Платіжні доручення без такого призначення, правомірно судом не були взяті до уваги, оскільки останні, в порушення ст. 76 ГПК України, не є належними доказами, які б підтверджували сплату Товариством орендної плати за договором за спірний період. Отже, висновок суду про стягнення з Товариства заборгованості з орендної плати за договором оренди державного майна у сумі 5 302 428,08 грн. та 1 026 244, 49 грн. пені є обґрунтованим.

Стосовно твердження відповідача про безпідставність звернення прокурора з позовом на захист інтересів держави в особі Регіонального відділення прокурор зазначає, що незважаючи на тривале невиконання відповідачем умов спірного договору, цим органом до часу пред`явлення прокурором позову не вжито заходів спрямованих на стягнення заборгованості. Здійснення представництва прокурором інтересів держави в особі Регіонального відділення, як органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, викликано винятково необхідністю захисту порушених інтересів держави у порядку, визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з неналежним виконання уповноваженим органом своїх обов`язків.

Таким чином, прокурор у цій справі захищає право не однієї юридичної особи - РВ ФДМУ, а держави в цілому, інтереси якої неналежно представляє орган державної влади, а тому стягнення з Товариства заборгованості не порушує принципу пропорційності - справедливої рівноваги між інтересами держави та втручання у власність та інтереси особи. При цьому, участь прокурора у цій справі обґрунтована тим, що несплата відповідачем заборгованості перешкоджає ефективному використанню державного майна за призначенням та порушує економічні інтереси держави в бюджетній сфері шляхом ненадходження коштів до державного бюджету, який є складовою бюджетної системи України. Необхідність звернення з даним позовом саме прокурором обумовлена тим, що вчинені РВ ФДМУ дії (направлення лише претензії) не призвели до позитивних результатів, негативно впливають на дохідну частину бюджету, у зв`язку з чим порушено інтереси держави. Враховуючи викладене, прокурор вважає, що у нього були наявні достатні підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях.

Також, 18.02.2021 до апеляційного суду від Товариства надійшла заява, в якій відповідач посилаючись на те, що на цей час ТОВ Нікморсервіс Ніколаєв оплачена повністю стягнута оскаржуваним рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.11.2020р. по справі №915/644/20 заборгованість та штрафні санкції у розмірі 6 328 672,57грн. (з яких: 5 302 428,08грн. сума основного боргу з орендної плати та 1 026 244,49грн. сума пені), а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 94 930,09грн., а отже предмет спору у справі №915/644/20 відсутній, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 231 та ч.1 ст. 278 ГПК України просить рішення господарського суду Миколаївської області від 02.11.2020р. по справі №915/644/20 скасувати повністю із закриттям провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Вказане клопотання визнано необґрунтованим та відхилено апеляційним судом, оскільки закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе лише у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи саме судом першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 травня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області (орендодавець), правонаступником якого є позивач, та Товариством з обмеженою відповідальністю Нікморсервіс Ніколаєв (орендар) було укладено договір № РОФ-501 оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Заводська, 23/7, м. Миколаїв, яке знаходиться на балансі державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт, згідно з п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/7 (далі майно), згідно з планом розміщення орендованих приміщень (додаток 1 до договору оренди), що перебувають на балансі ДП Миколаївський морський торговельний порт (далі балансоутримувач), а саме:

- будівлю закритого складу № 7 (з адміністративно-побутовими приміщеннями) загальною площею 11626,5 кв.м., з рампою площею 2174,0 кв.м. (літ. А за Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, № 1 за технічним паспортом (інв. № 3348) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ066) станцією розвантаження вагонів (інв. № 16611) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ562) та підкрановими шляхами довжиною 217,63 п.м. (інв. № 3370) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ566);

- споруду № ІІІ загальною площею 17 600 кв.м. (літ. ІІІ за технічним паспортом, (інв. № 411) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ643), яка включає у себе: відкритий склад загальною площею 6848 кв.м. (літ. ІІІ за технічним паспортом, (інв. № 411) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ643); відкритий склад загальною площею 10752 кв.м. (літ. ІІІ за технічним паспортом, (інв. № 411) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ643).

Загальна площа об`єктів оренди складає 31451 кв.м., загальна вартість визначена згідно з висновком про вартість на 31.05.2016 і становить за незалежною оцінкою 24 796 990 грн.

Майно передається в оренду під складські приміщення та здійснення виробничої діяльності щодо перевалки вантажу (п. 1.1, в редакції договору № 3 від 08.06.2016 про внесення змін до договору № РОФ-501 від 10.05.2006).

За умовами даного договору:

- договір набирає чинності після його підписання сторонами, скріплення печатками і нотаріального посвідчення з моменту його державної реєстрації. Обов`язки сторін за цим договором виникають з моменту передання майна від орендодавця до орендаря, тобто з моменту підписання акта приймання-передачі майна, який повинен бути підписаний протягом місяця з моменту підписання договору (п. 2.1);

- передача майна в оренду здійснюється за участю балансоутримувача на підставі цього договору та Акту приймання-передачі майна в строкове платне користування від орендодавця орендарю (п. 2.2);

- передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається Держава, а орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.3).

Розділом 3 договору сторони погодили умови щодо орендної плати. Так:

- орендна плата визначена за домовленістю сторін і становить без ПДВ за перший місяць розрахунку (травень 2 грн (п. 3.1, в редакції договору № 3 від 08.06.2016 про внесення змін до договору № РОФ-501 від 10.05.2006);

- орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.2);

- орендна плата нараховується та сплачується орендарем об`єкту оренди за Актом приймання-передачі орендованого майна орендодавцю після припинення, розірвання договору оренди (п. 3.3);

- орендна плата визначається щомісячно згідно з розрахунком розміру плати за оренду майна і перераховується орендарем не пізніше 12 числа місця, наступного за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції безпосередньо до державного бюджету на відповідний розрахунковий рахунок УДК у Миколаївській області у розмірі 70 % орендної плати, балансоутримувачу у розмірі 30 % орендної плати (додаток 1). Орендар самостійно розділяє кожен черговий платіж за оренду державного майна та направляє відповідні частини орендної плати безпосередньо до державного бюджету та балансоутримувачу (п. 3.4);

- орендар щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним, зобов`язаний надати орендодавцю та балансоутримувачу платіжні доручення, які підтверджують внесення до державного бюджету орендної плати на відповідний розділ держбюджету (п. 3.5);

- розмір орендної плати переглядається за вимогою однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (п. 3.6);

- орендна плата, перерахована до державного бюджету та балансоутримувачу несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується з урахуванням пені за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на період, за який нараховується пеня, враховуючи розмір такої ставки, яка є найбільшою, включаючи день сплати. Пеня сплачується окремим платіжним дорученням на розрахунковий рахунок основного платежу (п. 3.7);

- наднормативна сума орендної плати, що надійшла до бюджету, підлягає в установленому порядку заліку в рахунок наступних платежів (п. 3.8);

- орендна плата, яку орендар сплачує до державного бюджету, повинна надходити тільки у вигляді грошових коштів (п. 3.9);

- зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку в розмірі орендної плати за два місяці оренди, який вноситься рахунок плати за останні два місяці оренди (п. 3.10).

Згідно з п. 5.2 договору, орендар зобов`язався своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату згідно з умовами, передбаченими Розділом 3 цього договору.

За змістом п. 11.1 договору (в редакції договору № 3 від 08.06.2016 про внесення змін до договору № РОФ-501 від 10.05.2006) цей договір укладено строком на 10 років, що діє з 10.05.2016р. до 09.05.2026р. включно.

Того ж дня договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1838.

Зазначене у даному договорі державне нерухоме майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 09.06.2006.

У наступному сторонами було укладено договори про внесення змін до даного договору № 1 від 23.02.2007 (посвідчений приватним нотаріусом 23.02.2007, зареєстрований в реєстрі за № 835), № 2 від 21.12.2011 (посвідчений приватним нотаріусом 21.12.2011, зареєстрований в реєстрі за № 2940) та № 3 від 08.06.2016 (посвідчений приватним нотаріусом 08.06.2016, зареєстрований в реєстрі за № 659), зокрема, щодо зміни розміру орендної плати, яка щомісячно сплачується орендарем за оренду нерухомого майна, визначення переліку об`єктів державного нерухомого майна, що орендується орендарем, та строку дії договору до 09.05.2026р. включно.

10.03.2020 позивач направив відповідачеві претензію №01/211, в якій виклав вимогу у 30-ти денний термін з дня одержання даної претензії сплатити до державного бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 8 004 140,11 грн. виниклу за період з червня 2019 по січень 2020 та нараховану пеню в сумі 1 026 244,49 грн. за період з 12.07.2019 по 18.02.2020 та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги звернеться до господарського суду з заявою про стягнення нарахованих сум в примусовому порядку.

Проте, вказану претензію відповідач залишив без відповіді та задоволення.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Регіонального відділення про стягнення з Товариства 8 004 140,11 грн. заборгованості з орендної плати та 1 026 244,49 грн. пені, які обґрунтовані тим, що відповідач неналежно виконує обов`язки зі сплати орендної плати за користування орендованим державним нерухомим майном згідно з договором оренди нерухомого майна № РОФ-501 від 10.05.2006.

Прокурор в обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Регіонального відділення посилався на те, що ненадходження коштів до бюджету спричиняє шкоду економічним інтересам держави, загрожує невиконанням загальнодержавних та місцевих програм, які фінансуються з бюджету, підриває основні принципи існуючого ладу. Водночас, Регіональне відділення, як орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, самоусунулося від своєчасного реагування та захисту державних інтересів. Бездіяльність Регіонального відділення свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень щодо захисту інтересів держави, а саме невжиття Регіональним відділенням належних заходів щодо стягнення з відповідача до Державного бюджету заборгованості в сумі 9 030 384,60 грн. за договором оренди державного майна та ефективного захисту інтересів держави у цих правовідносинах, що негативно впливає на дохідну частину бюджету та порушує інтереси держави.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII Про прокуратуру, який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України Про прокуратуру передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Апеляційним судом установлено, що 16.04.2020 заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся до позивача із запитом за №31/1-4791вих-20, в якому вказуючи на те, що ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати за користування орендованим державним нерухомим майном, заборгованість складає понад 7 000 000 грн., просив повідомити, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», чи сплачена на даний час заборгованість та про проведену роботу щодо стягнення відповідної заборгованості.

У відповідь на це звернення, Регіональне відділення листом від 24.04.2020 за №14-10-00419 повідомило прокурора, що заборгованість з орендної плати ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» станом на 24.04.2020 не погашена, окрім направлення 10.03.2020 претензії жодних дій Регіональним відділенням не вчиняється, до судових органів з позовом про стягнення з «Нікморсервіс Ніколаєв» вказаної заборгованості не зверталося.

06.05.2020 прокурор надіслав РВ ФДМУ повідомлення за №431/1-5516вих-20 в порядку ст.23 Закону України Про прокуратуру про встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Регіонального відділення щодо стягнення з ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» заборгованості з орендної плати за користування орендованим державним нерухомим майном та пред`явлення у наступному до господарського суду відповідної позовної заяви.

Зважаючи на викладене апеляційний господарський суд дійшов висновку, що прокурором обґрунтовано із наданням підтверджуючих доказів невчинення Регіональним відділенням, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, дій, спрямованих на відновлення порушених прав держави у спірних відносинах, що є підставою для його звернення з позовом у даній справі, чим спростовується безпідставне твердження скаржника про недоведеність прокурором свого права на звернення із позовом до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі договору № РОФ-501 оренди нерухомого майна від 10.05.2006.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами 1, 3 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Як встановлено судом, між Регіональним відділенням (орендодавець) та Товариством (орендар) було укладено договір № РОФ-501 оренди нерухомого майна, згідно з п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/7, згідно з планом розміщення орендованих приміщень (додаток 1 до договору оренди), що перебувають на балансі ДП Миколаївський морський торговельний порт (далі балансоутримувач).

На виконання умов договору орендодавцем передано, а орендарем прийнято об`єкт оренди у строкове платне користування. Так, зазначене у даному договорі державне нерухоме майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 09.06.2006.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначав про те, що орендар порушив свої зобов`язання за договором, а саме, не сплатив орендні платежі за період з червня 2019 по січень 2020 в сумі 8 004 140,11 грн., яку прокурор просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 3.7 договору пеню у розмірі 1 026 244,49 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, 23.09.2020 позивач звернувся до суду з заявою № 10-07-03999 від 16.09.2020 про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 7 128 672,57 грн., з яких 6 102 428,08 грн заборгованості з орендної плати та 1 026 244,49 грн пені, яка мотивована частковою оплатою відповідачем заборгованості після відкриття провадження у справі на загальну суму 2101712,16 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 08.09.2020.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно та у повному обсязі.

Згідно з ст. 19 вказаного Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Обов`язок орендаря щодо сплати орендної плати визначений у пункті 5.2 договору, згідно з яким орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Відповідно до п. 3.4 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісячно не пізніше 12 числа місця, наступного за звітним.

Господарський суд першої інстанції на підставі ретельної правової оцінки наявних у справі доказів, поданих сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, а також аналізу проведених відповідачем платежів згідно платіжних доручень, наявних у справі, з урахуванням умов договору та перевірки обчисленого позивачем розрахунку заявленої до стягнення заборгованості (з урахуванням заяви позивача № 10-07-03999 від 16.09.2020 про зменшення позовних вимог) вірно встановив, що станом на дату подання відповідної заяви розмір заборгованості по орендній платі в розмірі 6 102 428,08 грн позивачем визначено правильно, оскільки, за призначенням вищенаведених платежів судом були взяті до уваги наступні перерахування:

- в розмірі 241507,10 грн відповідно до платіжного доручення № 1439 від 26.06.2020;

- в розмірі 258492,90 грн відповідно до платіжного доручення № 1440 від 26.06.2020;

- в розмірі 100000,00 грн відповідно до платіжного доручення № 1519 від 10.07.2020;

- в розмірі 300000,00 грн відповідно до платіжного доручення № 1612 від 16.07.2020;

- в розмірі 500000,00 грн відповідно до платіжного доручення № 1704 від 23.07.2020;

- в розмірі 400000,00 грн відповідно до платіжного доручення № 1720 від 24.07.2020;

- в розмірі 101712,03 грн відповідно до платіжного доручення № 1961 від 21.08.2020.

При цьому, посилання відповідача на визначення призначення платежу у платіжному дорученні № 1279 від 05.06.2020 листом № 949 від 01.07.2020 правомірно було відхилено судом, оскільки платник має визначати таке призначення безпосередньо у момент проведення платежу і воно не може самостійно змінюватися платником після здійснення отримувачем коштів відповідного зарахування.

Також судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, та не заперечується позивачем, що в процесі розгляду даної справи відповідач здійснив оплату в рахунок часткового погашення заборгованості на загальну суму 800 000 грн., а саме:

- 529417,44 грн відповідно до платіжного доручення № 2231 від 08.10.2020;

- 70582,56 грн відповідно до платіжного доручення № 2232 від 08.10.2020;

- 158488,77 грн відповідно до платіжного доручення № 2289 від 22.10.2020;

- 41511,23 грн відповідно до платіжного доручення № 2290 від 22.10.2020.

Тому, господарський суд першої інстанції правильно закрив провадження у даній справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Водночас, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність в матеріалах справи доказів сплати орендарем орендної плати за спірний період у розмірі 5 302 428,08 грн.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту невиконання свого договірного обов`язку щодо своєчасної сплати орендних платежів за період з червня 2019 по січень 2020, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 5 302 428,08 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п. 3.7 договору 1 026 244,49 грн. пені.

Пунктом 3.7 договору встановлено, що орендна плата, перерахована до державного бюджету та балансоутримувачу несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується з урахуванням пені за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на період, за який нараховується пеня, враховуючи розмір такої ставки, яка є найбільшою, включаючи день сплати. Пеня сплачується окремим платіжним дорученням на розрахунковий рахунок основного платежу.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору оренди строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, є обґрунтованою.

За результатами перевірки обчисленого позивачем розрахунку пені судом першої інстанції встановлено, що він відповідає умовам укладеного сторонами договору оренди та чинному законодавству і відповідачем не спростований як в цілому, так і за його складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правильно були задоволені місцевим судом.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Викладене в апеляційній скарзі твердження скаржника про здійснення ним, починаючи із лютого 2020 року та протягом розгляду справи, фактичної оплати в рахунок погашення суми боргу за спірний період по договору оренди на загальну суму 6 336 751,00грн, об`єктивно нічим не підтверджено та спростовується встановленими у даній справі обставинами. Враховуючи сплату відповідачем з 26.06.2020 по 21.08.2020 заборгованості з орендної плати у розмірі 1 901 712,03 грн., позивач відповідно до заяви від 16.09.2020, наявної в матеріалах справи, зменшив позовні вимоги до 7 128 672,57 грн., з яких: 6 102 428,08 грн. - сума основного боргу та 1 026 244, 49 грн. - пеня. Сплачуючи зазначену суму орендної плати, відповідач в платіжних дорученнях вказував призначення платежу, номер договору оренди та період за який здійснюється оплата. Аналогічно призначення платежу відповідач зазначав в платіжних дорученнях №2231, №2232 від 08.10.2020 та №2289, 2290 від 22.10.2020, відповідно до яких Товариством сплачено ще 800 000 грн., що враховано судом під час прийняття рішення та провадження в цій частині було закрито. Виходячи з викладеного, вирішальним є чіткість визначення призначення платежу в платіжних дорученнях платника. Таким чином, суд, приймаючи рішення про задоволення позовних в частині стягнення 5 302 428,08 грн. заборгованості з орендної плати враховував платіжні доручення відповідача із чітким визначенням призначення платежу. Платіжні доручення без такого призначення, правомірно судом не були взяті до уваги, оскільки останні, в порушення ст. 76 ГПК України, не є належними доказами, які б підтверджували сплату Товариством орендної плати за договором за спірний період.

Посилання скаржника на відсутність вини Товариства у порушенні проведення оплати за договором оренди через тяжкий фінансовий стан не може бути прийнято до уваги, оскільки ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» імперативно встановлено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Твердження скаржника про те, що судове рішення не містить вказівок про надання відстрочки виконання рішення, спростовується змістом рішення суду першої інстанції, в якому чітко зазначено про те, що наведені боржником підстави для розстрочки виконання судового рішення, зокрема, тяжке фінансове становище, не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для розстрочки виконання судового рішення.

Відповідачем не доведено суду виняткових обставин, що можуть бути підставами для розстрочки виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість виконання рішення суду, а також не надано доказів можливості фактичного виконання рішення у даній справі відповідно до графіку розстрочки у випадку задоволення судом клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

З огляду на викладене, та враховуючи відсутність згоди позивача на надання відповідачу розстрочки виконання рішення та відсутність доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин, вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що правові підстави для задоволення клопотання про розстрочку виконання рішення суду відсутні.

З цих же підстав не підлягає задоволенню і вимога апеляційної скарги про надання відповідачу терміном на 3 місяці розстрочення виконання суми стягнення заборгованості у розмірі 2 693 633,60 грн., з яких 1 667 389,11 грн. сума основного боргу орендної плати та 1 026 244,49 грн. сума пені.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими та надуманими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року у справі № 915/644/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Нікморсервіс Ніколаєв - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 29.04.2021.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.