ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/11077/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Кондратової І. Д., Мамалуя О. О.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Оболонь»

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Ярмак О. М.

від 06 жовтня 2020 року

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Мальченко А. О., Агрикової О. В., Чорногуза М. Г.

від 10 лютого 2021 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Клімасан Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Оболонь»

про стягнення 4 985 886,43 грн

за участю представників:

від позивача: Овод А. П.

від відповідача: Василевич Д. С., Пекар А. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Клімасан Україна» звернулось звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Оболонь» про стягнення:

- 885 369,54 грн 3% річних за прострочення оплати товару,

- 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати товару,

- 126 830,00 грн 3% річних за прострочення сплати курсової різниці,

- 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці,

- 612 278,01 грн пені.

В обґрунтування вимог позивач послався на те, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання з оплати поставленого йому позивачем товару за договором поставки № 17/02 від 11 січня 2017 року (з урахуванням додаткового договору № 1 від 21 серпня 2017 року) та акту переоцінки вартості товару № 1 від 03 січня 2019 року: допустив прострочення оплати товару та курсової різниці.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

11 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Клімасан Україна» (Постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Оболонь» (Покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 17/02 (далі по тексту - договір, договір поставки), за умовами якого Постачальник зобов`язався поставити, а Покупець прийняти і оплати товар - холодильні шафи відповідно до специфікацій у додатку до договору.

Порядок здійснення оплати товару встановлений сторонами у розділі 8 договору, відповідно до якого:

- у зв`язку із тим, що ціна товару включає імпортну складову, загальна сума договору, вказана у додатках до договору, є орієнтовною; остаточна сума визначається сторонами на підставі фактично здійснених платежів з урахуванням пункту 8.2. договору (пункт 8.1. договору);

- оплата за товар у розмірі 100% проводиться відповідно до виставлених рахунків у національній валюті України з відстроченням оплати платежів на 120 днів з дати поставки кожної окремої партії товару (пункт 8.2. договору);

- вартість товару і сума оплати перераховується у такому порядку: якщо станом на дату, що передує даті оплати товару, курс продажу євро на міжбанківському валютному ринку згідно з інформаційним ресурсом http://minfin.com.ua/currency/mb/archive/eur/, змінився відповідно до курсу євро на міжбанківському валютному ринку станом на дату, вказану у цьому договорі (курс на 17:00 10 січня 2017 року - 28,8156 грн за 1 євро), то ціна за одиницю товару та відповідно і загальна вартість поставленого товару підлягає перерахуванню згідно з формулою:

Ціна1 * Х = Ціна2,

де: Ціна1 - ціна товару на дату укладення додатку з цінами (євро);

Х - курс продажу євро згідно з інформаційним ресурсом http://minfin.com.ua/currency/mb/archive/eur/ на дату, що передує даті оплати (грн);

Ціна2 - ціна товару з урахуванням зміни курсу продажу євро, що підлягає оплаті Покупцем (підпункт 8.2.1. пункту 8.2. договору).

У разі зміни ціни за одиницю товару та вартості товару Постачальник оформлює та направляє Покупцю кур`єрською службою доставки у 2 (двох) примірниках акт погодження цін товару, в якому зазначає зміну ціни товару, а також конкретні суми, що підлягають доплаті Покупцем з урахуванням зміни курсу продажу євро. Разом із зазначеним актом погодження цін товару Постачальник направляє Покупцю 2 (два) примірника кожного розрахунку коригування вартісних показників товару до відповідної податкової накладної (підпункт 8.2.2. пункту 8.2. договору).

За умовами пункту 9.1. договору приймання товару здійснюється у місці поставки по кількості відповідно до видаткових накладних, по якості відповідно до вимог пункту 2.1. договору і додатків; у момент приймання товару сторонами підписуються видаткові накладні.

У додатку № 1 до договору сторони погодили, що сума поставки складає 2 243 154,05 Євро / 64 637 832,45 грн (ціна в гривнях по курсу відповідно до пункту 8.2. договору на дату підписання договору (1 Євро=28,8156 гривень).

У додатках № № 2, 3 до договору сторони погодили характеристики та графік поставки товару окремими партіями.

21 серпня 2017 року між Постачальником та Покупцем був підписаний додатковий договір № 1 до договору поставки. Згідно з пунктом 3 додаткового договору сторони підтверджують, що:

- Постачальник поставив Покупцю товар відповідно до умов договору і відповідно Постачальник виконав свої зобов`язання по договору поставки у повному обсязі (пункт 3.1. додаткового договору);

- Покупець зобов`язаний здійснити оплату Постачальнику залишку (на дату цього додаткового договору) частини вартості товару у сумах, вказаних у Графіку платежів у відповідні дати оплати (пункт 3.2. додаткового договору);

- якщо Покупець не сплатить будь-яку із сум, вказаних у графіку платежів, Постачальник не має права стягувати з Покупця (а Покупець не зобов`язаний платити Постачальнику) пеню, вказану у пункті 13.4. договору, при умові що Покупець сплатить таку ж суму не пізніше відповідної дати закінчення пільгового періоду (пункт 4 додаткового договору);

- у випадку несплати Покупцем будь-якої із сум, вказаної у Графіку платежів, до відповідної дати закінчення пільгового періоду (включно з датою оплати), Постачальник має право стягнути з Покупця (а Покупець зобов`язаний сплатити) пеню у розмірі передбаченому пунктом 13.4. договору поставки, за весь час прострочення, починаючи з дати платежу до закінчення дати фактичної оплати, нарахування пені не обмежено шестимісячним строком відповідно до статті 232 Господарського кодексу України (пункт 5 додаткового договору);

- умови додаткового договору мають пріоритет над умовами договору поставки (пункт 7 додаткового договору).

У додатку до додаткового договору сторони визначили графік платежів: дати оплати, дати закінчення пільгового періоду, суми оплати, а також визначили загальну суму платежу, що підлягає сплаті Покупцем Постачальнику у розмірі 58 767 832,46 грн.

03 січня 2019 року між Постачальником та Покупцем був підписаний акт переоцінки вартості товару № 1, відповідно до якого сторони, керуючись підпунктами 8.2.1. та 8.2.2. пункту 8.2. договору поставки, дійшли згоди, що ціна поставленого товару в межах дії договору за видатковими накладними, зазначеними у додатку № 1 до акту переоцінки товару № 1, на момент відвантаження товару складала 64 552 192,02 грн; враховуючи зміну курсу євро/гривня на дату оплати по відношенню до курсу євро/гривня на дату підписання договору поставки, сума за поставлений товар підлягає коригуванню та становить 5 183 839,25 грн з ПДВ або 169 545,58 євро.

Згідно з пунктом 2 акта переоцінки Покупець зобов`язується перерахувати вказану в акті суму на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 робочих днів з моменту підписання цього акта за визначеними платіжними реквізитами.

Приватне акціонерне товариство «Оболонь» листом б/н та б/д, адресованим керівнику компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «Клімасан Україна», гарантувало оплату курсової різниці на суму 5 183 839,25 грн згідно з договором поставки у такому порядку:

- січень 2019 року - 1 500 000,00 грн,

- лютий 2019 року - 1 000 000,00 грн,

- березень 2019 року - 2 683 939,325 грн.

Приватне акціонерне товариство «Оболонь» свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару за договором поставки за узгодженим у додатковому договорі № 1 графіком та оплати суми коригування вартості товару у зв`язку із зміною курсу євро/гривня (курсової різниці) за актом переоцінки товару № 1 від 03 січня 2019 року виконав повністю, проте з простроченням виконання зобов`язання, у зв`язку з чим Постачальник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Клімасан Україна» нарахував та пред`явив до Господарського суду міста Києва вимоги про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Оболонь»: 885 369,54 грн 3% річних за прострочення оплати товару, 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати товару, 126 830,00 грн 3% річних за прострочення сплати курсової різниці, 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці та 612 278,01 грн пені.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Господарський суд міста Києва рішенням від 06 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року, позов задовольнив частково: стягнув з Приватного акціонерного товариства «Оболонь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Клімасан Україна» 885 369,54 грн 3% річних та 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати за товар, 126 830,00 грн 3% річних та 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці, 65 891,41 грн витрат по сплаті судового збору, 90 479,16 грн витрат на оплату правової допомоги адвоката.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що задоволенню підлягають лише вимоги про стягнення трьох відсотків та інфляційних втрат за прострочення оплати товару та курсової різниці, оскільки заявлені до стягнення нарахування є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, факт прострочення позивачем оплати товару та курсової різниці є доведеним, а заявлені до стягнення позивачем суми цих нарахувань визначені позивачем правильно. При цьому суди дійшли висновку про те, що позивач обґрунтовано здійснив нарахування сум трьох річних та інфляційних втрат на суми заборгованості з оплати товару та курсової різниці, оскільки факт прострочення позивачем оплати товару та курсової різниці є доведеним, заявлені до стягнення позивачем суми цих нарахувань визначені позивачем правильно, ціна товару визначена сторонами у гривні та скоригована на суму курсової різниці, що формує остаточну ціну товару та не може вважатися компенсацією від знецінення грошових коштів.

позивач обґрунтовано здійснив нарахування сум трьох річних та інфляційних втрат на суми заборгованості з оплати товару та курсової різниці, оскільки за умовами договору ціна товару визначена у національній валюті України - гривні, є орієнтовною, а остаточна вартість товару залежить від зміни курсу валюти євро до гривні і підлягає перерахунку, в акті переоцінки товару № 1 від 03 січня 2019 року сторони визначили саме остаточну ціну товару (з урахуванням зміни курсу євро/гривні станом на дату відвантаження товару та на дату фактичної оплати), яка не може вважатися компенсацією від знецінення грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні пені за прострочення оплати курсової різниці відповідно до акту переоцінки № 1 від 03 січня 2019 року, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідальність Покупця за прострочення оплати курсової різниці не передбачена ні актом переоцінки, ні умовами договору поставки, ні актом переоцінки, а умови додаткового договору № 1 не стосуються о оплати курсової різниці.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду про те, що індексації від знецінення підлягає лише гривня, а не іноземна валюта, оскільки ці висновки, викладені у наведених апелянтом постановах Верховного Суду, не є релевантними до спірних правовідносин, були зроблені за інших, ніж у цій справі обставин та доказів, а саме: за наявності визначення сторонами зобов`язань у національній валюті з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, що є відмінним від договірних відносин у цій справі, в яких має місце коригування (зміна) ціни товару, а саме грошове зобов`язання з оплати товару визначене у гривні.

Заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу суди задовольнили частково: пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі відповідач - Приватне акціонерне товариство «Оболонь» просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень відповідач послався на пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій:

- неправильно застосували частину другу статті 625 Цивільного кодексу України, не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, згідно з яким норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, у випадку порушення грошового зобов`язання, вираженого у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

- помилково застосували до спірних правовідносин статтю 632 Цивільного кодекс України, висновоку Верховного Суду щодо застосування якої у подібних правовідносинах відсутній. За твердженням скаржника до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 524 і 533 Цивільного кодексу України, оскільки сторони у договорі поставки визначили ціну товару у гривнях з коригуванням до курсу євро за формулою, передбаченою підпунктом 8.2.1. пункту 8.2. договору, тобто сторони такими умовами договору передбачили у зобов?язанні грошовий еквівалент у іноземній валюті, що відповідає частині 2 статті 533 Цивільного кодексу України, а не статті 632 Цивільного кодексу України.

Крім того скаржник зазначив про те, що суд апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо витрат на оплату правової допомоги адвоката позивача порушив частину четверту статті 126 та статтю 129 Господарського процесуального кодексу України і не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи, викладені позивачем в касаційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими там зводяться до встановлення обставин справи, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, суди попередніх інстанцій належним чином дослідили матеріали справи, повністю з`ясували усі обставини, які мають значення для справи, та вирішили спір у справі з правильним застосуванням та з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.

Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За змістом частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суди попередніх інстанцій встановили, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладеного між ними договору поставки № 17/02 від 11 січня 2017 року, за яким у сторін виникли взаємні права та обов`язки. Зокрема, у позивача як постачальника виник обов`язок поставити відповідачу товар, а у відповідача як покупця - обов`язок прийняти та оплатити цей товар відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суди попередніх інстанцій встановили, що оОбов`язок з поставки товару був виконаний позивачем, що визнавалося сторонами у справі у пункті 3.1. додаткового договору № 1 від 21 серпня 2017 року до договору поставки. При розгляді цієї справи сторони не заперечували факт виконання позивачем свого обов`язку з поставки товару.

Відповідач свій обов`язок з оплати отриманого товару виконав, однак з порушенням строків оплати, встановлених договором поставки, додатковим договором № 1 від 21 серпня 2017 року до нього та актом переоцінки вартості товару № 1 від 03 січня 2019 року.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач прострочив виконання свого договірного зобов`язання з оплати отриманого від позивача товару, тобто допустив неналежне виконання, що є порушенням зобов`язання в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого йому позивачем товару по договору поставки № 17/02 від 11 січня 2017 року (з урахуванням додаткового договору № 1 від 21 серпня 2017 року) та акту переоцінки вартості товару № 1 від 03 січня 2019 року позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача:

- 885 369,54 грн трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення оплати за товар за період з 09 серпня 2017 року по 02 липня 2018 року;

- 3 242 141,38 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати за товар за період з серпня 2017 року по червень 2018 року за кожною окремою поставкою товару;

- 126 830,00 грн трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення оплати курсової різниці за період з 15 липня 2019 року по 10 лютого 2020 року;

- 119 267,50 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати курсової різниці за період з березня 2019 року по січень 2020 року.

Отже позивач заявив до стягнення інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення оплати товару, нараховані окремо на суму заборгованості по сплаті орієнтовної ціни товару, визначеної у договорі, та окремо на суму заборгованості по сплаті курсової різниці, яка була донарахована у порядку визначення остаточної ціни договору.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з касаційної скарги відповідач не заперечує факту прострочення ним оплати отриманого від позивача товару. Скаржник у своїх доводах посилається на відсутність у позивача підстав для нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, на суми простроченої заборгованості з оплати товару.

Надаючи правову оцінку зазначеним твердженням скаржника, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

Отже гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

З огляду на викладене норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у цій справі, оскільки також виникли з договору поставки товару, стосуються стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих окремо на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки, та на заборгованість за коригуючими рахунками. При цьому Верховний Суд враховує те, що зазначений вище висновок був зроблений Верховним Судом саме щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки. Судові рішення у справі № 905/192/18 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за коригуючими рахунками до Верховного Суду не оскаржувалися.

Наведеним спростовується висновок суду апеляційної інстанції у цій справі № 910/11077/20 про те, що правовідносини у справі № 905/192/18 є неподібними правовідносинам у цій справі.

Дослідивши умови укладеного між сторонами у цій справі № 910/11077/20 договору поставки щодо ціни товару та порядку оплати, суди попередніх інстанцій встановили, що у договорі поставки та у додатку № 1 до договору поставки ціна товару визначена сторонами у договорі поставки у національній валюті України - гривні із прив`язкою до курсу іноземної валюти (євро).

Крім того суди встановили, що визначена сторонами у договорі поставки та у додатку № 1 до договору ціна товару (сума поставки, ціна договору) є орієнтовною у зв`язку з тим, що містить імпортну складову (пункт 8.1. договору). За умовами договору орієнтовна ціна підлягає перерахуванню з урахуванням зміни курсу євро до гривні станом на дату, що передує даті оплати товару, за результатом чого визначається остаточна сума договору у вигляді доплати, яка зазначається Постачальником в акті погодження цін товару та в розрахунку коригування вартісних показників товару до видаткової накладної.

З огляду на викладене, встановивши те, що ціна договору визначена сторонами у гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, суди помилково не застосували до спірних правовідносин у цій справі положення статей 523, 533 Цивільного кодексу України та зазначений вище висновок Верховного Суду, про що обґрунтовано зазначив відповідач у касаційній скарзі.

Як уже зазначалося за умовами укладеного між сторонами у справі договору поставки остаточна ціна товару (сума договору) визначається за результатом перерахунку (коригування) орієнтовної ціни. Такий перерахунок полягає у тому, що фактично здійснені Покупцем платежі в рахунок оплати товару за орієнтовною сумою договору коригуються на курс євро до гривні станом на дату, що передує даті оплати товару. Тобто за умовами договору ці платежі підлягають перерахуванню за визначеною у договорі формулою, за результатом чого визначається сума доплати, яка фактично є сумою курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) та зазначається в акті узгодження цін товару та у розрахунках коригування вартісних показників товару. Саме сума курсової різниці (доплати), встановлена в акті узгодження цін товару та у розрахунках коригування вартісних показників товару, визначає усю (остаточну) суму грошових коштів, що підлягає сплаті відповідно до договору. Отже остаточна ціна товару формується з урахуванням розміру курсової різниці, визначеної станом на дату, що передує даті оплати товар.

Однак суди попередніх інстанцій залишили поза увагою та не надали належної правової оцінки пункту 7.1. договору у сукупності з умовами додатку № 1 до договору поставки, в якому сторони визначили ціну товару в гривнях по курсу, що визначається згідно з пунктом 8.2. договору на дату підписання договору (1 євро = 28,8156 грн).

Не дослідили належним чином і умови розділу 8 договору поставки щодо умов оплати товару.

Згідно з пунктом 8.1. договору поставки загальна сума договору, зазначена у додатку, є орієнтовною у зв`язку з тим, що ціна товару містить імпортну складову. Остаточна сума договору визначається сторонами на підставі фактично здійснених платежів з урахуванням вимог пункту 8.2. цього договору.

Згідно з частиною першою статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Отже встановлена сторонами у договорі поставки та у додатку № 1 до договору ціна товару (сума поставки, ціна договору) є орієнтовною. У разі зміни курсу продажу євро до гривні визначена сторонами у договорі орієнтовна ціна товару підлягає перерахуванню за визначеною у договорі формулою, за результатом якого визначається сума курсової різниці, яка фактично є доплатою, що зазначається в акті узгодження цін товару та у розрахунках коригування вартісних показників товару. Саме сума курсової різниці (доплати), встановлена в акті узгодження цін товару та у розрахунках коригування вартісних показників товару, визначає усю суму грошових коштів, що підлягає сплаті відповідно до договору. Тобто остаточна ціна товару формується з урахуванням розміру курсової різниці, визначеної станом на дату, що передує даті оплати товар.

Отже умови укладеного між сторонами у справі договору поставки передбачають можливість зміниу ціни договору, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору та положеннями статті 632 Цивільного кодексу України, про що прав.

З огляду на викладене грошове зобов`язання Покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю. Встановлена у договорі поставки умова про здійснення оплати товару за орієнтовною вартістю з відповідним подальшим коригуванням орієнтовної вартості пропорційно курсу відповідної іноземної валюти (у цій справі - євро) станом на дату, що передує даті оплати товару, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до євро. Отже враховуючи те, що орієнтовна вартість товару перераховується (коригується) відповідачем станом на дату, що передує даті саме фактичної оплати товару (незалежно від того, чи своєчасно, чи ні була здійснена ця оплата) з урахуванням курсу євро до гривні, втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, відновлюються еквівалентом іноземної валюти. У такому разі стягнення інфляційних втрат, нарахованих на орієнтовну суму заборгованості, суперечить частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. У разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення.

Однак суди попередніх інстанцій не врахували неведене, неправильно застосували положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, не врахували зазначені вище висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, не дослідили належним чином умови укладеного між сторонами у справі договору поставки щодо порядку формування ціни та оплати товару, зокрема за орієнтовною вартістю, з огляду на що дійшли помилкового висновку про те, що позивач не отримує компенсацію від знецінення грошових коштів внаслідок коригування вартості товару, що залежить від курсу гривні до євро, безпідставно відхилили посилання відповідача на отримання позивачем такої компенсації та неможливість застосування до орієнтовної суми заборгованості положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд також зазначає про те, що положення статті 632 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі, чим спростовуються безпідставні доводи відповідача в касаційній скарзі про те, що зазначена норма не підлягає застосуванню. З оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій застосували зазначену норму, однак не здійснили комплексний та належний аналіз умов укладеного між сторонами у справі договору поставки щодо порядку формування ціни та оплати товару відповідно до цієї норми.

Крім того не дослідивши належним чином умови договору поставки щодо порядку формування ціни та оплати товару, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку і про наявність підстав для нарахування інфляційних втрат на суму курсової різниці.

У зв`язку з цим Верховний Суд зазначає про те що, якщо за умовами договору сума платежу, визначена в іноземній валюті, перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневою, то з моменту перерахунку (у даному випадку - з дати складання та підписання акту переоцінки вартості товару № 1 від 03 січня 2019 року) у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати перерахованої (остаточної) суми договору боржник відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання цього зобов`язання (зі сплати перерахованої (остаточної) суми договору), оскільки у такому разі матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів за сумою донарахування (курсової різниці), що визначається лише у гривні та у подальшому не коригується, не покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці.

Подібний правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 910/11249/17.

Однак суди попередніх інстанцій не врахували наведеного вище, не дослідили належним чином умови договору та акту переоцінки вартості товару № 1 від 03 січня 2019 року та не з`ясували умови перерахунку орієнтовної ціни, не встановили, у якому еквіваленті сторони визначили остаточну суму договору, чи є сума донарахування (курсової різниці) остаточною ціною договору, чи підлягає ця сума у подальшому на день фактичної її сплати зміні у залежності від курсу гривні до євро чи залишається незмінною із визначенням остаточного грошового еквіваленту.

У разі встановлення обставин незмінності остаточної суми договору та вираження її у гривневому еквіваленті, судам також необхідно з`ясувати обставини, пов`язані з простроченням відповідачем виконання зобов`язання зі сплати остаточної суми договору, встановити з достовірністю, чи є зобов`язання зі сплати курсової різниці виконаним, чи допустив позивач прострочення цього грошового зобов`язання, якщо допустив прострочення, то встановити періоди прострочення, перевірити правильність визначення сторонами в акті переоцінки вартості товару № 1 від 03 січня 2019 року суми донарахування (коригування, курсової різниці) та періодів прострочення з урахуванням правил визначення та обчислення строків, закріплених у главі 18 розділу V Цивільного кодексу України, перевірити проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат, нарахованих на суму курсової різниці, і в залежності від встановленого визначити з достовірністю суму інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача.

У порушення повноти зазначені вище обставини не були встановлені судами попередніх інстанцій під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови. Господарські суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, порушили норми процесуального права, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків у справі, а оскаржувані рішення та постанову не можна визнати законними та обґрунтованими.

Передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Встановлення обставин справи, оцінка доказів виходить за межі розгляду справи в порядку касації.

У касаційній скарзі відповідач посилається також на те, що заявлені позивачем до стягнення суми трьох відсотків річних за прострочення оплати товару та курсової різниці не підлягають стягненню з відповідача, оскільки три відсотки річних є компенсацією (платою) за користування відповідачем коштами позивача і були отримані позивачем за рахунок курсової різниці, яка покрила всі збитки позивача у повному обсязі.

Однак Верховний Суд не бере до уваги ці посилання відповідача у касаційній скарзі, з огляду на таке.

Правова природа нарахування трьох відсотків річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, має компенсаційний характер. Натомість курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. За своєю правовою природою курсова різниця, яка за умовами договору поставки підлягає донарахуванню та оплаті Покупцем (відповідачем), покриває матеріальні втрати Постачальника (позивача) від знецінення грошових коштів, не є та не може вважатися одночасно платою за користування боржником (відповідачем) коштами кредитора (позивача). Скаржник помилково ототожнює правову природу курсової різниці з правовою природою трьох відсотків річних.

Крім того зазначені доводи скаржника не охоплюються жодною підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що Верховний Суд, враховуючи встановлені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не перевіряє правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в частині задоволення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних.

Також рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені до суду касаційної інстанції не оскаржуються та з огляду на встановлені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції Верховним Судом у цій частині не переглядаються.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За змістом пунктів 1 та 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на те, що заявлені позивачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат, передбачені пунктами 1 та 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є обґрунтованими, суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та порушили норми процесуального права, не дослідили зібрані у справі докази, зокрема не дослідили умови договору поставки та акту переоцінки вартості товару, не перевірили доводи позивача про недопустимість нарахування інфляційних втрат на заборгованість з оплати товару за орієнтовною сумою договору, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року у цій справі № 910/11077/20 в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат підлягають скасуванню, а справа № 910/11077/20 в цій частині - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене вище, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, перевірити надані учасниками справи докази та доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.

9. Судові витрати.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що оскаржувані рішення та постанова судів попередніх інстанцій по суті спору в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у цій справі підлягають скасуванню за результатом їх перегляду в касаційному порядку, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, то за правилами Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат, зокрема судового збору, сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, витрат на професійну правничу допомогу, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи, має бути здійснений судом, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Оболонь» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року у цій справі № 910/11077/20 скасувати в частині задоволення позову про стягнення 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати за товар, 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці, 65 891,41 грн витрат по сплаті судового збору, 90 479,16 грн витрат на оплату правової допомоги адвоката, 10 000,00 грн судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

3. Справу № 910/11077/20 у частині позовних вимог про стягнення 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати за товар та 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці, а також в частині розподілу судових витрат передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року у цій справі № 910/11077/20 залишити без змін.

5. Поновити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року у справі № 910/11077/20.

6. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

О. Мамалуй