ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2021 р. Справа№ 910/12101/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 15.04.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 (повний текст підписано 17.02.2021)

у справі №910/12101/20 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОЛДФІШ-ІНВЕСТ-БУД"

про стягнення 131 465, 37 грн. та визнання договору розірваним

В судовому засіданні 15.04.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОЛДФІШ-ІНВЕСТ-БУД" про визнання договору оренди нерухомого майна від 06.03.2020 розірваним з 08.07.2020, стягнення 131 465, 37 грн., як суми, внесеної в якості забезпечувального платежу на підставі договору оренди нерухомого майна від 06.03.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2021 у справі №910/12101/20 позов задоволено частково.

Визнано договір оренди нерухомого майна від 06.03.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голдфіш-Інвест-Буд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лєарт", розірваним з 08.07.2020.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОЛДФІШ-ІНВЕСТ-БУД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" 2 102, 00 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач правомірно зарахував забезпечувальний платіж в якості штрафу в порядку п. 25.19. договору у зв`язку з недотриманням позивачем істотних умов договору оренди (щодо страхування). Оскільки обидві сторони вчинили дії, спрямовані на розірвання договору та фактично не заперечують проти припинення договірних правовідносин між собою, суд визнав договір оренди нерухомого майна від 06.03.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голдфіш-Інвест-Буд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лєарт", розірваним з 08.07.2020, а не з 13.07.2020. У задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми забезпечувального платежу в розмірі 131 465, 37 грн. судом відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 09.03.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача 131 465, 37 грн. забезпечувального платежу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним встановленням судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- суд безпідставно дійшов висновку про наявність об`єкту оренди та невиконання позивачем вимог щодо страхування об`єкту оренди та не надання їх на підтвердження суду, оскільки відповідач не визначив предмет оренди, як індивідуально визначений об`єкт та придатний для торгівлі валютними цінностями;

- представник відповідача в судовому засіданні підтвердив відсутність такого спеціального обладнаного об`єкту оренди, а відсутність об`єкту оренди в натурі призводить до неможливості укладення договору страхування у зв`язку з відсутністю предмету страхування;

- відповідач у період до 01.04.2020 не здійснив жодної дії на передання об`єкту оренди у відповідності до умов договору, таким чином були відсутні підстави для підписання акту прийому передачі орендованої площі;

- задовольняючи позовні вимоги про розірвання договору з 08.07.2020, суд застосував ст.ст. 525, 651 ЦК України, як за згодою сторін, в той час як позивач відмовився від договору на підставі ч. 3 ст. 651 ЦК України, якою передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим;

- у зв`язку з відмовою позивача від договору з вищенаведених підстав, у позивача не виникла відповідальність за порушення зобов`язання, за які можливе застосування санкцій у вигляді стягнення забезпечувального платежу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача не погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на їх необґрунтованість, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12101/20. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/12101/20 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

17.03.2021 матеріли справи №910/12101/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021, у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2021 колегією суддів у визначеному складі відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 15.04.2021.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.04.2021 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача 131 465, 37 грн. забезпечувального платежу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.04.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

06.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голдфіш-Інвест-Буд" (як орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" (як орендарем) було підписано договір оренди нерухомого майна (далі також - договір оренди), за яким орендодавець є власником будівлі торгово-офісного центру (громадського центру літера "А"), що знаходиться в Дніпровському районі на проспекті Павла Тичини, 1в, м. Київ, Україна (надалі - ТОЦ) та орендодавець має намір передати в оренду орендарю частину приміщень ТОЦ, а орендар має намір взяти її в оренду.

Згідно з п. 4.1. договору, строк оренди починається з дати підписання Акта передачі орендної площі.

Орендодавець зобов`язується передати орендну площу орендареві, а орендар зобов`язується прийняти орендну площу 01.04.2020 шляхом підписання Акту передачі орендної площі (п. 10.1. договору).

Крім того, відповідно до п. 10.3. договору, на дату підписання Акта передачі орендної площі в сукупності повинні існувати наступні умови:

- орендодавець отримав забезпечувальний платіж та

- орендар надав, а орендодавець отримав всі договори страхування та поліси, передбачені цим договором та чинним законодавством України.

Гарантією належного виконання орендарем своїх зобов`язань за цим договором є забезпечувальний платіж. Орендар зобов`язаний до 13.03.2020 сплатити забезпечувальний платіж в розмірі, вказаному в п. 20.2. договору (п. 20.1. договору).

З огляду на наявні в матеріалах справи фактичні дані, 06.03.2020 на електронну адресу позивача від відповідача надійшов рахунок № 530 від 06.03.2020 про сплату 131 465, 57 грн. забезпечувального платежу згідно з договором оренди нерухомого майна від 06.03.2020.

13.03.2020 позивач платіжним дорученням № 178 від 13.03.2020 сплатив суму забезпечувального платежу по оренді нежитлового приміщення: м. Київ, вул. Тичини 1 В.

Як стверджує позивач, починаючи з 14.03.2020 відповідач почав уникати спілкування та вчинення дій на виконання умов договору, з посиланням на те, що працюють у віддаленому режимі, доступ до об`єкту оренди був обмежений на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 21 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Листом від 12.06.2020 за № 161/20 відповідач повідомив про розірвання договору з 13.07.2020 та про стягнення забезпечувального платежу в рахунок штрафу за дії, направлені на розірвання договору.

Не погоджуючись з вказаним листом, 08.07.2020 позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення про відмову від договору та просив повернути суму забезпечувального платежу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданнями господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 ГПК України).

Відповідно до ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо спору та їх обґрунтування. Відповідно до ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити серед іншого виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

"Забезпечувальний платіж", в рамках розуміння договору, означає забезпечувальний платіж, який сплачується позивачем на користь відповідача відповідно до ст. 20 цього договору з метою забезпечення виконання позивачем своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п.п. 2.1, 10.1 договору Орендодавець зобов`язується надати Орендарю в строкове платне користування Орендну площу, як об`єкт оренди, та надати доступ до користування Зонами загального користування та Прилеглою територією на умовах, визначених Договором, а Орендар зобов`язується прийняти зазначену Орендну площу в строкове платне користування, користуватися нею та сплачувати Орендодавцю платежі у відповідності до умов Договору. Термін передачі об`єкту оренди до 01.04.2020.

Пунктами 2.3, 2.4 договору визначено, що Орендна площа розміщується на 1 (першому) поверсі ТОЦ, який знаходиться за адресою: проспект Павла Тичини, 1 в, Дніпровський район, м. Київ, Україна та Орендна площа, що передається в оренду, складає орієнтовно 2,0 (два) квадратних метри, її цільове призначення не підлягає зміні. Крім того, зазначено, що Орендна площа позначена в Додатку 1.

У п. 1.1.9 договору визначено, що «Об`єкт оренди» означає спеціально обладнану частину приміщень ТОЦ, що є об`єктом оренди за Договором, призначену для розміщення відділення для надання послуг, передбачених в Додатку 5 до Договору.

Додатком 5 до Договору визначено, що Орендодавець надає Орендарю Орендну площу для дозволеного використання, що включає в себе розміщення відділення для надання послуг відповідно до Переліку, з урахуванням обмежень, щодо використання, зазначені у правилах та положеннях ТОЦ. Перелік визначений у додатку 5 є послуги торгівля валютними цінностями в готівковій формі.

Пунктом 10.1 договору Орендодавець зобов`язується передати Орендну площу Орендареві, а Орендар зобов`язується прийняти Орендну площу 01.04.2020, шляхом підписання Акту передачі Орендної площі.

Пункт 10.3 договору визначає, що на дату підписання Акту передачі Орендної площі в сукупності повинні існувати наступні умови: а саме Орендодавець отримав Забезпечувальний платіж; та Орендар надав, а Орендодавець отримав всі договори страхування та поліси, передбачені цим Договором та чинним законодавством України.

Позивач твердить, що в порушення вимог договору оренди відповідачем не були виконані вимоги. Орендодавець не повідомив про отримання забезпечувального платежу, оскільки отримання забезпечувального платежу Орендодавцем, як визначено у договорі, є умовою для передачі об`єкту оренди, а не його перерахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Договором визначено, що орендодавець з урахуванням ст.2 та п.1.1.9 договору повинен передати площу для дозволеного використання під відділення для торгівлі валютними цінностями в готівковій формі.

У той же час, Додаток 1, який є невід`ємною частиною договору, не містить жодних позначень орендної площі, або ознак для її індивідуалізації або ідентифікації на графічному зображенні Додатка 1 до Договору та відповідно на першому поверсі ТОЦ. Крім того, у договорі визначено, що ця площа є спеціально обладнана для цільового використання Орендарем.

В той же час, орендарем на виконання умов Договору та на підставі рахунку №530 від 06.03.2020, для отримання об`єкту оренди був сплачений забезпечувальний платіж, передбачений п.10.1. Договору у сумі 131 465,37 грн.

Як вказує позивач, в порушення вимог п.п. 2.1, 10.1 договору Орендодавець не виконав обов`язок з передачі об`єкта оренди за Договором Орендарю, не визначив його індивідуальними ознаками. А крім того, об`єкт оренди повинен відповідати цільовому призначенню оренди, та наділений відповідними властивостями, відповідати вимогам необхідним для надання переліку послуг, визначених у Додатку 5 до Договору, а саме торгівля валютними цінностями в готівковій формі.

Таким чином, відповідач не визначив предмет оренди, як індивідуально визначений об`єкт та придатний для торгівлі валютними цінностям.

У п. 10.4 договору визначено, що підписанням Акта передачі Орендної площі Орендар визнає, що Орендна площа повністю відповідає вимогам, які є необхідними та прийнятними для Орендаря, та Орендар не має жодних претензій та скарг щодо Орендодавця. Тобто складання і підписання повинно відбуватися після фактичного надання орендної площі та перевірки її на відповідність цільовому призначенню, а не мати формальний характер.

Враховуючи викладене, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача, що відповідач у період до 01.04.2020 не здійснив жодної дії на передання об`єкту оренди у відповідності до умов договору, то таким чином були відсутні підстави для підписання акту прийому передачі орендованої площі, а суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність об`єкту оренди та невиконання позивачем вимог щодо страхування об`єкту оренди та не надання їх на підтвердження суду.

Позивач направив відповідачу листа про відмову від договору оренди від 08.07.2020 у зв`язку з не переданням об`єкту оренди у визначений договором термін до 01.04.2020 (Додаток до позову під номером 2).

Пунктом 28.2 Договору для спрощення обміну інформацією Сторони домовляються про попереднє направлення документів (інформації, повідомлень) електронними засобами зв`язку (факс, електронна пошта тощо). Копії документів, отримані у такий спосіб, вважаються офіційними, за умови, що оригінали таких документів пізніше надіслані згідно з процедурою, описаною в цій ст. 28. Звернення Сторони підтвердити відповідність документів, отриманих електронними засобами зв`язку, їх оригіналам мають бути задоволені іншою Стороною протягом 5 (п`яти) робочих днів після отримання відповідного звернення.

На виконання п.28.2. Договору позивач на електронну адресу зазначену у Договорі: ІНФОРМАЦІЯ_1 9 липня 2020 надіслав лист повідомлення про відмову від договору оренди та 09 липня 2020 цінним листом з описом поштою надіслав в паперовому вигляді зазначену відмову від Договору та вимогу про повернення коштів в сумі 131 465,37 грн., сплачених в якості забезпечувального платежу.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, місцевий господарський суд виходив з того, що зважаючи на недотримання позивачем істотних умов договору оренди (зокрема щодо страхування), відповідач правомірно зарахував забезпечувальний платіж в якості штрафу в порядку п. 25.19. договору.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання договору з 08.07.2020, суд першої інстанції застосував ст.ст. 525, 651 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначені норми кореспондуються з приписами ст. 180 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 2 ст. 180 ГК України передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Як зазначено у п. 2.6. вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України, у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК України, ч.ч. 2-5, 7 ст. 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Пунктами 2.3, 2.4 договору визначено, що Орендна площа розміщується на 1 (першому) поверсі ТОЦ, який знаходиться за адресою: проспект Павла Тичини, 1в, Дніпровський район, м. Київ, Україна та Орендна площа, що передається в оренду, складає орієнтовно 2,0 (два) квадратних метри, її цільове призначення не підлягає зміні. Крім того, зазначено, що Орендна площа позначена в Додатку 1.

У п. 1.1.9 договору визначено, що «Об`єкт оренди» означає спеціально обладнану частину приміщень ТОЦ, що є об`єктом оренди за Договором, призначену для розміщення відділення для надання послуг, передбачених в Додатку 5 до Договору.

Додатком 5 до Договору визначено, що Орендодавець надає Орендарю Орендну площу для дозволеного використання, що включає в себе розміщення відділення для надання послуг відповідно до Переліку, з урахуванням обмежень, щодо використання, зазначені у правилах та положеннях ТОЦ. Перелік визначений у додатку 5 є послуги торгівля валютними цінностями в готівковій формі.

В листі №161/20 від 12.06.2020 відповідач зазначає, що позивач повинен до 25.04.2020 прийняти Орендну площу шляхом підписання Акту передачі орендної площі, та станом на 12.06.2020 акт не підписаний. Також зазначає, що не підписання акту відповідно до п.п. 31.2.8, 31.2 Договору є підставою для його розірвання.

В подальшому відповідач посилається на п.25.19 договору, який є підставою, на його думку, для стягнення забезпечувального платежу, як штрафу за дострокове припинення договору.

Таким чином, між сторонами договору оренди від 06.03.2020 була досягнута згода щодо площі у 2 кв. метри, і розташування на першому поверсі та вартості. У той же час, відповідачем не визначено об`єкт оренди в натурі, а це унеможливлює підписання акту прийому передачі. Підстави для застосування штрафу у вигляді стягнення на забезпечувальний платіж відсутні.

Вказане свідчить про неузгодження між сторонами об`єкту оренди, а відтак висновок суду першої інстанції про узгодження між сторонами усіх істотних умов договору є помилковим.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів погодження об`єкту оренди, колегія суддів дійшла висновку, що договір оренди нерухомого майна від 06.03.2020 є неукладеним.

Оскільки спірний правочин є неукладеним, внаслідок чого він не породжує юридичних фактів, прав та обов`язків, то відсутнє порушення або оспорювання прав та інтересів позивача в частині визнання договору розірваним, а відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

У зв`язку з вищевикладеним у позивача не виникла відповідальність за порушення зобов`язання за неукладеним договором, у вигляді застосування санкцій по стягненню забезпечувального платежу, а у відповідача відсутні правові підстави на утримання забезпечувального платежу по неукладеному договору.

Місцевий господарський суд не дослідив всі обставини справи у їх сукупності, не звернув уваги на вищезазначені норми чинного законодавства та дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову з викладених в оскаржуваному рішенні підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому, доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів відхиляються з вищевикладених підстав.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевий господарський суд не з`ясував всі істотні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, представленим в обґрунтування заявленого позову, а тому прийняв судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/12101/20 підлягає скасуванню з вищевикладених підстав, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а також, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/12101/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/12101/20 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОЛДФІШ-ІНВЕСТ-БУД" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, буд. 1В, офіс В701, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" (01024, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 13/1, ) 131 465,37 грн. забезпечувального платежу, 2 102,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОЛДФІШ-ІНВЕСТ-БУД" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, буд. 1В, офіс В701, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄАРТ" (01024, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 13/1, ) 3 153,00 судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

8. Матеріали справи №910/12101/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 28.04.2021.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

І.А. Іоннікова