РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2021Справа № 910/13609/20

За позовом Приватного підприємства "ДАСКО"

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ"

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ"

про визнання недійсним інвестиційного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Пасічнюк С.В.

Представники:

від позивача: Москаленко І.М. на підставі ордеру КВ № 444307 від 16.11.2020

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: Мирошніченко І.В. на підставі ордеру ЧК № 166455 від 27.10.2020

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ДАСКО" (далі - позивач, ПП "ДАСКО") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (далі - відповідач-1, ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ"), Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (далі - відповідач-2, ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ") про:

- визнання недійсним з моменту укладення Інвестиційного договору №17/03 від 17.03.2008, укладений між ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" та ПП "ДАСКО";

- витребування з чужого незаконного володіння ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 1 892,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь ПП "ДАСКО";

- визнання за ПП "ДАСКО" право власності на нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 1 892,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Інвестиційний договір №17/03 від 17.03.2008 не відповідає вимогам ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним. Оскільки відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, то будь-які дії, спрямовані на розпорядження спірним нерухомим майном не можуть вважатися правомірними. Відтак, позивач вважає, що спірне нерухоме майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідача-2 у власність єдиного законного власника цього майна - позивача. Оскільки стосовно спірного нерухомого майна, яке належить позивачу, існують заперечення з боку інших осіб (відповідачів), то єдиним можливим способом захисту свого права власності позивач вважає визнання за ним права власності на це майно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 позовну заяву ПП "ДАСКО" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

24.09.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 02.11.2020 о 14:40 год.

23.10.2020 через відділ діловодства суду відповідачем-2 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

30.10.2020 через відділ діловодства суду відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву з додатками та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У підготовче засідання, призначене на 02.11.2020, з`явилися представники позивача та відповідача-2. Представник відповідача-1 у підготовче засідання 02.11.2020 не з`явився.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підготовче засідання проводиться за правилами, передбаченими статтями 196 - 205 цього Кодексу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених главою 3 ГПК України.

Суд долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву з додатками, поданий відповідачем-2 30.10.2020 через відділ діловодства суду.

Представник позивача у підготовчому засіданні 02.11.2020 звернувся до суду з клопотанням про продовження підготовчого провадження.

Клопотання позивача про продовження підготовчого провадження судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання у справі на 23.11.2020 о 10:20 год.

05.11.2020 через відділ діловодства суду відповідачем-2 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

20.11.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

Підготовче засідання, призначене на 23.11.2020, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 призначено підготовче засідання у справі на 07.12.2020 о 14:20 год.

07.12.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про продовження підготовчого провадження. Зазначеним клопотанням представник позивача просив продовжити розгляд підготовчого провадження та відкласти розгляд справи, а також встановити строк на подання відповіді на відзив та інших доказів по справі.

У підготовче засідання, призначене на 07.12.2020, з`явилися представники позивача та відповідача-2. Представник відповідача-1 у підготовче засідання 07.12.2020 не з`явився.

У підготовчому засіданні 07.12.2020 представник позивача підтримав клопотання, подане 07.12.2020 через відділ діловодства суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 18.01.2021 о 11:20 год.

13.01.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову щодо строків. У наведеній заяві позивач зазначив, що при складанні позовної заяви була допущена технічна помилка - пропущено дату 17.10.2018, коли голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності позивача, внаслідок чого було помилково здійснено обчислення строків звернення до суду ПП "ДАСКО" з 26.06.2017 - дати внесення реєстраційного запису про реєстрацію за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Внаслідок технічної помилки (описки) в абзаці 5 сторінки 7 позовної заяви у пункті "Щодо строків" помилково вказано, що "Останнім днем для звернення до Господарського суду міста Києва позивача була дата 26.06.2020 року". У зв`язку з наведеним позивач просив суд змінити підставу позову щодо строків звернення до суду з позовом та викласти підставу позову в редакції, наведеній у даній заяві, також просив суд виключити пункт 1 сторінки 8 позовної заяви, де ПП "ДАСКО" просив суд "Поновити процесуальний строк для подачі позовної заяви", позовні вимоги залишив без змін.

13.01.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погодився з доводами відповідача-2 у відзиві, просив суд поновити процесуальний строк для подання відповіді на відзив та відмовити у задоволенні заяви відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності.

Підготовче засідання, призначене на 18.01.2021, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Гумеги О.В. на лікарняному.

З 16.01.2021 по 22.02.2021 суддя Гумега О.В. перебувала на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 призначено підготовче засідання у справі на 11.03.2021.

У підготовче засідання, призначене на 11.03.2021, з`явився представник позивача. Представники відповідача-1 та 2 у підготовче засідання 11.03.2021 не з`явилися, однак через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача не заперечувала проти задоволення клопотання представника відповідача-2 про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні, призначеному на 11.03.2021, судом прийнято до розгляду заяву представника позивача від 13.01.2021 про зміну підстав позову щодо строків та прийнято відповідь на відзив від 13.01.2021, які надійшли через відділ діловодства суду від представника позивача.

У підготовчому засіданні 11.03.2021 суд задовольнив клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи та відклав підготовче засідання у справі на 22.03.2021 о 10:20 год.

У підготовче засідання, призначене на 22.03.2021, з`явилися представники позивача та відповідача-2.

У підготовчому засіданні, призначеному на 22.03.2021, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.04.2021 о 16:20 год.

05.04.2021 через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 910/13609/20.

У судове засідання, призначене на 05.04.2021, з`явився представник позивача.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судове засідання 05.04.2021 не з`явились, про дату, час і місце цього засідання були належним чином повідомлені, водночас представник відповідача-2 подав 05.04.2021 через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи № 910/13609/20.

Судом враховано, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 постановлено, що явка учасників справи у судове засідання є не обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 відкладено судове засідання у справі на 26.04.2021 о 14:40 год.

22.04.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У судове засідання, призначене на 26.04.2021, з`явилися представники позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-1 у судове засідання 26.04.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце цього засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Судом враховано, що ухвалою суду від 05.04.2021 постановлено, що явка учасників справи у судове засідання є не обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на наведені приписи ст. 202 ГПК України та повідомлення відповідача-1 належним чином про судове засідання 26.04.2021, суд дійшов висновку про здійснення розгляду справи по суті в судовому засіданні 26.04.2021 за відсутності відповідача-1 (його представників).

У судовому засіданні 26.04.2021 представник позивача підтримав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, подане ним 22.04.2021 через відділ діловодства суду. Відповідно до наведеного клопотання позивач просить суд визнати причини пропуску строку на подання доказів у встановлений законом строк поважними, поновити пропущений процесуальний строк для подання доказів, долучити докази до матеріалів справи.

Представник відповідача-2 заперечував щодо задоволення наведеного клопотання позивача.

У судовому засіданні 26.04.2021 судом розглянуте та відхилене клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи, подане 22.04.2021 через відділ діловодства суду, з огляду на таке.

Приписами ч. 2 ст. 80 ГПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).

З матеріалів справи вбачається, що до закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021, позивач не звертався до суду в порядку ч. 4 ст. 80 ГПК України.

Судом також враховано, що з клопотанням про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження для отримання додаткових доказів представник позивача звернувся до Дарницького УПГУ НП у м. Києві лише 15.01.2021, тоді як з позовом до Господарського суду міста Києва позивач звернувся 09.09.2020.

Жодних належних та допустимих доказів неможливості подання доказів у встановлений строк з причин, що не залежали від позивача, останнім до клопотання, поданого 22.04.2021 через відділ діловодства суду, не додано.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, враховуючи, що докази згідно клопотання, поданого позивачем 22.04.2021 через відділ діловодства суду, не подані ним у встановлений законом строк та при цьому позивач не обгрунтував належними та допустимими доказами неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, то такі докази до розгляду судом не приймаються на підставі ч. 8 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ст. 194 Господарського процесуального кодексу України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судовому засіданні 26.04.2021 судом здійснювався розгляд справи по суті, під час якого судом було заслухано вступне слово представників позивача та відповідача-2.

Стислий виклад позиції учасників справи.

Позивач позовні вимоги підтримав повністю та з урахуванням заяви про зміну підстав позову щодо строків пояснив таке.

Голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо 17.10.2018 з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про реєстрацію 26.06.2017 за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (відповідач-1) права власності на нежитлову будівлю виробничо-складського цеху по випуску побутової техніки, загальною площею 1892,1 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Реєстрація права власності на об`єкт нерухомості відбулася на підставі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, серія та номер 1601, видавник: Державна приймальна комісія про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва, та Додатку № 3 до Інвестиційного договору "Протокол розподілу площ" від 17.03.2008.

В подальшому зареєстрований за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" об`єкт нерухомості неодноразово відчужувався іншим особам і на момент звернення позивача з даним позовом до суду перебуває у власності ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (відповідач-2).

З наявних у позивача документів останній встановив, що 17.03.2008 між ПП "ДАСКО" та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" було укладено Інвестиційний договір №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника (далі - Інвестиційний договір), згідно якого ПП "ДАСКО" передає ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ", а ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" приймає право на виконання функцій замовника щодо проектування та реконструкції Об`єкта будівництва. "Об`єктом та/або Об`єктом реконструкції" за цим договором сторони визначили 16/100 частин майнового комплексу - виробничо-технологічної бази комплектації по АДРЕСА_1 з усім необхідним устаткуванням, інженерними мережами, благоустроєм та іншими необхідними згідно проекту роботами (далі - Об`єкт). Сторони також визначили, що запланована орієнтовна загальна площа Об`єкту становить 1890 кв.м.

За умовами п. 2.3 Інвестиційного договору сторони домовились розподілили між собою майнові права в Об`єкті реконструкції в розмірі, вказаному в Протоколі розподілу площ, який є Додатком № 3 до Інвестиційного договору.

Сторонами Інвестиційного договору 17.03.2008 нібито укладений Додаток № 3 до Інвестиційного договору "Протокол розподілу площ", згідно якого ПП "ДАСКО" отримує від ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" грошові кошти в розмірі 1 300 000,00 грн, а ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" отримує у власність усі майнові права на Об`єкт в розмірі, що дорівнює 100% площ та має право здійснити за собою реєстрацію права власності на весь Об`єкт реконструкції після введення Об`єкту в експлуатацію.

На думку позивача, Інвестиційний договір є недійсним з огляду на таке.

Зміст Інвестиційного договору суперечить цивільному законодавству, оскільки:

- ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" не виконувало функції замовника щодо проектування, будівництва чи реконструкції Об`єкту по АДРЕСА_1, не вчиняло дій щодо виконання будівельних робіт та не було суб`єктом інвестиційної діяльності;

- Протокол розподілу площ (Додаток № 3 до Інвестиційного договору) був нібито підписаний 17.03.2008, проте міг існувати лише на стадії завершення будівництва або реконструкції, коли могли бути відомі характеристики Об`єкту;

- Інвестиційним договором не визначено предмет договору;

- згідно відомостей, викладених в Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, затвердженому розпорядженням Дарницької райдержадміністрації 19.12.2008 за № 1601 (далі - Акт про прийняття об`єкта в експлуатацію від 19.12.2008) вбачається, що власником проекту, замовником реконструкції було ПП "ДАСКО", а тому ПП "ДАСКО" було і залишається єдиним власником Об`єкту після реконструкції.

Інвестиційний договір підписано особами без належних повноважень. Зокрема, від ПП "ДАСКО" Інвестиційний договір підписано його директором. Статутом ПП "ДАСКО" директору надано повноваження на укладення угод на суму, що не перевищує 100 000,00 грн, для укладення угод на більшу суму необхідне схвалення відповідних угод рішенням власника підприємства. Рішення власника, а саме Компанії "JAZZY ROCK HANDELS GMBH", про затвердження Інвестиційного договору не приймалося. Від ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" Інвестиційний договір підписано представником за дорученням Когутом Максимом Сергійовичем, але документи про уповноваження представника на підписання договору відсутні.

Отже, ані вищі органи управління, ані виконавчі органи ПП "ДАСКО" та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" у визначеному статутом чи чинним законодавством України порядку не висловили свою волю на укладення Інвестиційного договору.

Інвестиційний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки:

- відсутні документи, які б свідчили про виконання ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" функцій замовника з проектування та будівництва/реконструкції Об`єкта. Натомість Акт про прийняття об`єкта в експлуатацію від 19.12.2008 свідчить про те, що проектантом, замовником та власником робіт з реконструкції Об`єкта було саме ПП "ДАСКО", що проектування та реконструкцію Об`єкта завершено у грудні 2017, ще до укладення Інвестиційного договору;

- відсутня оплата ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" передбачених Інвестиційним договором 1 300 000,00 грн, що підтверджується листом ліквідатора ПП "ДАСКО" про відсутність жодних господарських операцій між ПП "ДАСКО" та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ".

З огляду на наведене, Інвестиційний договір не відповідає вимогам ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, з огляду на що має бути визнаний недійсним.

Право власності позивача на Об`єкт підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2006 у справі 41/680, яким за позивачем визнано право власності ПП "ДАСКО" на окремий об`єкт нерухомого майна, що складається з нежилих приміщень складу (літ.Б), приміщення 6 площею 756,3 кв.м., приміщення 7 площею 887,5 кв.м., загальною площею 1643,8 кв.м., що розташовані на АДРЕСА_1 в м. Києві і є власністю ПП "ДАСКО" на підставі Договору купівлі-продажу № 11-1296 від 08.06.2000.

У зв`язку із недійсністю Інвестиційного договору, який не створив юридичних наслідків, будь-які дії з розпорядження Об`єктом, на думку позивача, не можуть вважатися правомірними. Тому Об`єкт підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння особи - ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" у власність ПП "ДАСКО".

Також, оскільки стосовно нерухомого майна, яке належить ПП "ДАСКО", існують заперечення з боку інших осіб (ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" та ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ"), то єдиним можливим способом захисту свого права власності позивач вважає визнання за ним права власності на це майно.

Позивач (з урахуванням заяви про зміну підстав позову щодо строків) вважає, що оскільки днем, коли голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності, є 17.10.2018, то останньою датою звернення до суду є 17.10.2021. Позовну заяву було подано до суду 09.09.2020, а отже в межах строку позовної давності.

Відповідач-2 проти позову заперечував з огляду на таке.

11.06.2018 року між ТОВ "ІНСАЙДЖИН ГРУПП" як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу нежитлових будівель, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею1892,1 кв.м.

В подальшому на підставі Акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного (складеного) капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" від 27.08.2018, вказане придбане майно ОСОБА_1 вніс до статутного капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ", за вартістю 466006,00 грн. 03.09.2018 за ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 1892,1 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). Тому з 03.09.2018 ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" набуло право власності на спірне майно як добросовісний набувач. Про наявність будь-яких спорів щодо нерухомого майна ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" нічого відомо не було, заборони щодо вчинення правочинів з придбаним нерухомим майном були відсутні.

Позивачем не доведено факт того, що спірне майно незаконно вибуло з його володіння. Також позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на спірне майно. Рішення Господарського суду міста Києві від 06.11.2006 року у справі №41/680, на яке посилається позивач в підтвердження наявності права власності на майно, є неналежним доказом, оскільки воно винесене до укладення Інвестиційного договору між позивачем та відповідачем-1.

Щодо підстав недійсності Інвестиційного договору, то відповідач-2 не був стороною цього договору та надати докази щодо його правомірності чи недійсності не може. В той же час, з наданих позивачем документів не вбачається підстав для визнання Інвестиційного договору недійсним, оскільки:

- щодо відсутності у сторін необхідних повноважень на укладення Інвестиційного договору - згідно положень статуту позивача контроль за діяльністю виконавчого органу підприємства здійснюється контрольним органом, який утворюється та призначається власником підприємства. Перевірка діяльності директора підприємства проводиться ревізором (ревізійною комісією). Ревізор складає висновок по річних звітах та балансах підприємства. Без висновку ревізора власник підприємства не затверджує баланс підприємства. Оскільки чинним законодавством передбачено складання балансу підприємства декілька разів на рік, власнику підприємства про існування Інвестиційного договору, та в свою чергу про порушення права власності, мало б бути відомо набагато раніше аніж у 2017 році, оскільки з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до реєстрації прав власності ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" 26.06.2017 пройшло 9 років;

- щодо неможливості підписання сторонами Інвестиційного договору "Протоколу розподілу площ" - згідно п. 4.1.2 Інвестиційного договору сторони зобов`язувалися підписати протокол розподілу площ протягом 30 календарних днів з дня укладення договору. Тому підписання зазначеного протоколу в день укладення Інвестиційного договору не суперечить умовам договору та спрямоване на виконання договору;

- щодо відсутності оплати 1 300 000,00 грн відповідачем-1 позивачу - позивачем не надано доказів не оплати відповідачем-1 коштів позивачу за Інвестиційним договором. Також позивачем не надано доказів звернень до суду з вимогами про стягнення з позивача вказаних коштів.

Відповідачем-2 у відзиві також зазначено те, що позов підписаний представником позивача - адвокатом Мишастим А.О., однак документів, підтверджуючих повноваження представника не додано до позову. Відтак, позов підлягає залишенню без руху.

Окремою заявою відповідач-2 звернувся до суду про застосування наслідків спливу строку позовної давності, просив повністю відмовити в задоволенні позову. Заява обґрунтована тим, що з моменту укладення Інвестиційного договору до подання позову пройшло більше ніж 12 років при законодавчо встановленому терміні позовної давності у 3 роки. Позивачем не надано доказів того, що про своє порушене право він дізнався лише у 2017 році, оскільки з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до реєстрації прав власності ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" 26.06.2017 пройшло 9 років. Навіть з урахуванням коронавірусних обмежень позивач мав право на звернення до суду у строк до 06.08.2020, а позов подав лише 09.09.2020.

Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав.

Частиною 9 статті 165 ГПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи ненадання відповідачем-1 відзиву та наведені приписи ГПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 26.04.2021 судом здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів.

Представники позивача та відповідача-2 виступили з промовою (заключним словом). З дозволу суду промовці обмінялися репліками.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 26.04.2021 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини справи, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували відповідні обставини, суд

ВСТАНОВИВ:

17.03.2008 між ПП "ДАСКО" (далі - позивач) та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (далі - відповідач-1) був укладений Інвестиційний договір №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника (далі - Інвестиційний договір) (а.с. 23-30 т. 1), за умовами пункту 2.1 якого позивач передає відповідачу-1, а відповідач-1 приймає право на виконання функцій замовника щодо проектування та реконструкції Об`єкта, відповідач-1 приймає та зобов`язується належним чином виконати функції та відповідні зобов`язання на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.1 Інвестиційного договору визначено, що "Об`єктом та/або Об`єктом реконструкції" є нерухоме майно - 16/100 частин майнового комплексу-виробничо-технологічної бази комплектації по АДРЕСА_1 запланованою площею 1890,0 кв.м. з усім необхідним устаткуванням, інженерними мережами, благоустроєм та іншими необхідними згідно з проектом роботами. Запланована орієнтовна загальна площа Об`єкту становить 1890 кв.м; "Проектування Об`єкту" - комплекс проектно-вишукувальних робіт, розробка, затвердження та погодження проектно-кошторисної документації щодо Об`єкту; "Реконструкція Об`єкту" - перебудова існуючого Об`єкту, пов`язана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня, поліпшення умов експлуатації та проживання, зміною основних техніко-економічних показників (пп. 1.1.4, 1.1.6, 1.1.7 п. 1.1).

Пунктом 2.3 Інвестиційного договору сторони домовилися розподілити між собою майнові права в Об`єкті реконструкції згідно з розділом 6 цього договору, розмір яких вказується в Протоколі розподілу площ (Додатку № 3) до цього договору.

Підписанням цього договору позивач передає відповідачу-1 функції замовника з правами та зобов`язаннями, визначеними цим договором (п. 2.4 Інвестиційного договору).

В розділі 6 Інвестиційного договору сторони визначили, що результатом Інвестиційного договору є завершений реконструкцією та прийнятий в експлуатацію Об`єкт (п. 6.1). Сторони розподіляють між собою майнові права в Об`єкті у наступним чином:

- позивач отримує від відповідача-1 грошові кошти в розмірі 1300000,00 грн, які відповідач-1 зобов`язується сплатити позивачу до завершення реконструкції та введення Об`єкту в експлуатацію (пп. 6.2.1 п. 6.2).;

- відповідач-1 отримує у власність всі майнові права на Об`єкт в розмірі, що дорівнює 100 % площ в Об`єкті та має право здійснити за собою реєстрацію права власності на весь Об`єкт реконструкції після введення Об`єкту в експлуатацію (пп. 6.2.2 п. 6.2).

Тієї ж дати, 17.03.2008 року, сторони підписали додаток "Протокол розподілу площ" до Інвестиційного договору (а.с. 31 т. 1), яким узгодили умови розподілу майнових прав на Об`єкт, аналогічні умовам Інвестиційного договору.

Строк дії Інвестиційного договору сторони встановили з дня підписання сторонами цього договору до дня реєстрації за відповідачем-1 права власності на Об`єкт реконструкції (п. 11.1).

Від позивача Інвестиційний договір та додаток "Протокол розподілу площ" підписано директором ПП "ДАСКО" Скоробогатовим Мстиславом Петровичем , від відповідача-1 - представником ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" за дорученням Когут Максимом Сергійовичем.

Пунктом 9.2 Статуту ПП "ДАСКО" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) (а.с. 37-48 т. 1) визначено, що директор вирішує наступні питання, зокрема, укладає договори (угоди, контракти), без прийняття рішення про їх затвердження власником, на суму, що не перевищує 100 000,00 грн.

Відповідно до п. 9.3 Статуту ПП "ДАСКО" директору забороняється самостійно, без прийняття рішення власником, приймати рішення і укладати договори (угоди, контракти) відчуження чи застави нерухомого майна, корпоративних прав, часток в статутному капіталі інших юридичних осіб, акцій, кредитні договори (угоди, контракти), а також договори (угоди, контракти) позики, займу та фінансової допомоги.

Контроль за діяльністю виконавчого органу підприємства здійснюється контрольним органом, який утворюється та призначається власником підприємства (п. 10.1 Статуту ПП "ДАСКО").

Перевірка діяльності директора підприємства проводиться ревізором (ревізійною комісією) за дорученням власника підприємства, з власної ініціативи або на вимогу власника підприємства. Ревізор складає висновок по річних звітах та балансах підприємства. Без висновку ревізора власник підприємства не затверджує баланс підприємства (п. 10.4 Статуту ПП "ДАСКО").

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, затвердженим розпорядженням Дарницької РДА м. Києва від 19.12.2008 №1601 та зареєстрованим інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 29.12.2008 року за №459 (а.с. 32-35 т. 1), в експлуатацію прийнято виробничо-складський цех по випуску побутової техніки по АДРЕСА_1, загальною площею 1892,1 кв.м.

26.06.2017 за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" було зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 1892,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 із складовими частинами: нежитлова будівля, виробничо-складський цех по випуску побутової техніки, літера "Б" площею 1726,1 кв.м; нежитлова будівля, контрольно-пропускний пункт, літера "М" площею 18,5 кв.м; нежитлова будівля, котельня, літера "Н" площею 147,5 кв.м (далі - Об`єкт), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 141564663 від 17.10.2018 (далі - Інформаційна довідка) (а.с. 64-71 т. 1).

Реєстрація 26.06.2017 права власності Об`єкту за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (відповідачем-1) відбулася на підставі: Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, серія та номер: 1601; протоколу розподілу площ до Інвестиційного договору №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника від 17.03.2008 року, розпорядження Харківської РДА м. Києва від 07.07.2000 №487, Інвестиційного договору №17/03 від 17.03.2008, укладеного між ПП "ДАСКО" та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ".

В подальшому, неодноразово власниками Об`єкту здійснювалися відчуження Об`єкту, що підтверджується Інформаційною довідкою.

27.08.2018 року власник Об`єкту фізична особа ОСОБА_1 як учасник ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" вніс Об`єкт до статутного капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" за вартістю 466 006,00 грн. Право власності ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (відповідача-2) на Об`єкт було зареєстроване 29.08.2018 на підставі: акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного (складеного) капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" від 27.08.2018, виданого ОСОБА_1 ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (а.с. 36 т. 1); Договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 11.06.2018, укладеного між ТОВ "ІНСАЙДЖИН ГРУПП" та ОСОБА_1 , нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі 11.06.2018 за № 2251 (а.с. 129-131 т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, якими можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, тощо.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

09.09.2020 позивачем подано до Господарського суду міста Києва позовну заяву з вимогами до відповідачів-1, 2 про визнання недійсним Інвестиційного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Щодо повноважень представника позивача на підписання позовної заяви.

Позов від ПП "ДАСКО" підписано представником ПП "ДАСКО" адвокатом Мишастим А.О. До позовної заяви додано оригінал ордеру на надання правової допомоги серія КВ №414634 (а.с. 72 т. 1), за яким ПП "ДАСКО" надається правова допомога адвокатом Мишастим А.О. на підставі договору про правову допомогу № б/н від 31.08.2020. На зворотньому боці ордеру вчинено напис від 31.08.2020 "без обмеження повноважень".

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (ч. 4 ст. 60 ГПК України).

Отже, повноваження представника ПП "ДАСКО" - адвоката Мишастого А.О. підтверджені відповідно до вимог закону, що було враховано судом при прийнятті позовної заяви ПП "ДАСКО" до розгляду та відкритті провадження у справі.

Щодо вимоги про визнання недійсним Інвестиційного договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 № 911/2129/17 (провадження N 12-45гс19) зазначила наступне:

Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною право- і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (частини перша та третя статті 92 ЦК України).

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі (частина четверта статті 92 ЦК України).

За частиною першою статті 241 ЦК України у випадку вчинення правочину представником з перевищенням повноважень, такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Таким чином, у відносинах із третіми особами від імені юридичної особи завжди діятиме певна особа, через яку вчиняються юридично значимі дії, а воля цієї особи на вчинення правочину, реалізована нею через волевиявлення від імені юридичної особи, може передбачати настання невигідних для останньої наслідків, бажати чи свідомо допускати їх настання.

Отже, за змістом частин першої, третьої та четвертої статті 92 ЦК України, ... Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" орган юридичної особи, який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у статті 237 ЦК України.

При цьому орган юридичної особи, який діє одноособово, усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам та волевиявленню юридичної особи, яку представляє, передбачає настання невигідних для останньої наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.

Окрім того, такі правовідносини мають довірчий характер між підприємцем (товариством) і його посадовою особою, протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень.

Отже, між юридичною особою та її посадовою особою виникають правовідносини, що ґрунтуються на акті юридичної особи, передбачають права та обов`язки сторін у цих правовідносинах.

Згідно з частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (назва закону та зміст норми в редакції, чинній на момент укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові та ідентифікаційні номери фізичних осіб - платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори; дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 6-62цс16, 12 квітня 2017 року у справі № 6-72цс17, Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18).

У постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц міститься такий висновок: Отже, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-59гс14 зроблено наступний висновок: Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналіз постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17 свідчить, що вони містять висновок про те, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідна наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, що означає правомірність вчиненого сторонами правочину в будь-якому разі, за умови, що його недійсність прямо не встановлена законом чи він не визнаний судом недійним.

Відтак, сторона правочину, яка вважає його недійсним, має на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів (ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України) довести недійсність такого правочину. Стаття 74 ГПК України встановлює обов`язок кожної із сторін спору довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінивши надані позивачем докази недійсності Інвестиційного договору за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідження разом із іншими наявними в справі доказами, суд вважає твердження позивача про недійсність Інвестиційного договору недоведеним з огляду на таке.

Щодо тверджень позивача про невідповідність Інвестиційного договору вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам).

Суд відзначає, що аналіз змісту розділу 2 Інвестиційного договору, зокрема пунктів 2.1, 2.3, 2.4 цього договору, свідчить, що сторонами належним чином визначено предмет цього договору, а тому доводи позивача про відсутність досягнутої в належній формі домовленості сторін про предмет договору та невідповідність договору вимогам статті 638 ЦК України, є такими, що не відповідають дійсності.

Позивачем не наведено доказів, а судом їх в матеріалах справи не встановлено, про невідповідність Інвестиційного договору вимогам щодо істотних умов правочину та вчиненій формі правочину.

Позивачем не надано доказів виконання функцій замовника щодо проектування, будівництва чи реконструкції Об`єкта саме позивачем, а не відповідачем-1, на якого ці функції були покладені Інвестиційним договором. В Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженому розпорядженням Дарницької РДА м. Києва від 19.12.2008 №1601 та зареєстрованому інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 29.12.2008 за №459, тільки зазначено замовником та експлуатаційною організацією ПП "ДАСКО" та що проектну документацію затверджено ПП "ДАСКО" наказом № 1 від 12.10.2006. Проте окрім вказаного Акту жодні інші докази на підтвердження виконання функцій замовника саме позивачем останнім до справи не додані (зокрема докази отримання ПП "ДАСКО" дозволів на реконструкцію Об`єкта, розробку та погодження проектно-кошторисної документації, отримання відповідних вихідних даних, технічних умов, укладення необхідних договорів для реконструкції Об`єкту, фінансування таких дій власними та/або залученими грошовими коштами третіх осіб тощо).

Укладення позивачем та відповідачем-1 додатку "Протокол розподілу площ" до Інвестиційного договору в день укладення Інвестиційного договору не суперечить умовам договору та вчинено в строки, визначені п.1.1.10 Інвестиційного договору.

Так, пунктом 1.1 Інвестиційного договору передбачено, що додаток "Протокол розподілу площ" до Інвестиційного договору підписується сторонами на протязі 30 календарних днів з дня підписання цього договору. Пунктами 4.1.2, 4.3.2 Інвестиційного договору також встановлено зобов`язання сторін не пізніше 30 календарних днів з дня підписання цього договору підписати Протокол розподілу площ в Об`єкті, при цьому передбачено, що у разі необхідності, після затвердження проектно-кошторисної документації у встановленому законодавством порядку, внести зміни до Протоколу розподілу площ в Об`єкті.

Отже, позивачем не доведено, що Інвестиційний договір суперечить цивільному законодавству.

Щодо тверджень позивача про невідповідність Інвестиційного договору вимогам ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі).

Судом встановлено, що від позивача Інвестиційний договір та додаток "Протокол розподілу площ" 17.03.2008 підписано директором ПП "ДАСКО" Скоробогатовим Мстиславом Петровичем , від відповідача-1 - представником ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" за дорученням Когут Максимом Сергійовичем.

Позивач не заперечував, що на час укладення Інвестиційного договору директором ПП "ДАСКО" був Скоробогатов М.П. , який і підписав цей договір.

Судом досліджено, що станом на 17.03.2008 (дата підписання Інвестиційний договір та додаток "Протокол розподілу площ") керівником та підписантом ПП "ДАСКО" був Скоробогатов Мстислав Петрович , що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.12.2018 № 24123666 (а.с. 60-63 т.1). Зі змісту наведеного витягу не вбачається наявність у вказаної особи обмежень щодо представництва від імені юридичної особи ПП "ДАСКО".

Як стверджував позивач, директор Скоробогатов М.П. в силу приписів п. 9.2, 9.3 Статуту ПП "ДАСКО" (а.с. 37-48 т.1) не мав права на підписання Інвестиційного договору.

Разом з цим, позивачем не доведено вчинення ним протягом 12 років з дати укладення Інвестиційного договору дій, які б заперечували та оскаржували Інвестиційний договір, в тому числі як такий, що вчинений керівником позивача з перевищенням своїх повноважень.

Позивачем не надано доказів того, що власник позивача (на час укладення і виконання Інвестиційного договору - ТОВ "ДЖАЗІ РОК ХЕНДЕЛС ГМБХ") не надавав директору Скоробогатову М.П. повноважень на укладення Інвестиційного договору, доказів заперечень власника на укладення вказаного договору, про подальше не визнання Інвестиційного договору та заходів відповідальності, застосованих до директора власником підприємства у зв`язку із укладенням правочину, який суперечить волі, намірам власника та статуту підприємства.

Враховуючи п. 10.1, 10.4 Статуту ПП "ДАСКО" та з огляду на те, що чинним законодавством передбачено складання балансу підприємства декілька разів на рік, власнику підприємства позивача мало бути відомо про існування Інвестиційного договору.

Судом також досліджено, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" не уповноважувало Когута М.С. на підписання Інвестиційного договору та додатку "Протокол розподілу площ" від імені ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ", тоді як встановлені судом обставини даної справи свідчать про схвалення ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" зазначених договору та додатку до нього.

Отже, позивачем не доведено, що Інвестиційний договір підписано особами без належних повноважень та що волевиявлення учасників правочину не відповідало їх внутрішній волі.

Щодо тверджень позивача про невідповідність Інвестиційного договору вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Позивачем не доведено, а судом не встановлено недобросовісних та нерозумних дій відповідача-1 при укладенні та виконанні Інвестиційного договору. Подальші дії відповідача-1 з реєстрації свого права власності на Об`єкт свідчать про реальність намірів з укладення та виконання Інвестиційного договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів не перерахування відповідачем-1 на користь позивача передбачених Інвестиційним договором коштів в розмірі 1 300 000,00 грн, тоді як доданий позивачем до матеріалів справи лист ліквідатора ПП "ДАСКО" № б/н від 09.09.2020 (а.с. 21 т. 2), згідно якого ліквідатор зазначив, що ПП "ДАСКО" не проводило жодних господарських операцій із ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" та не отримувало грошових коштів на свої рахунки від ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ", не визнається судом належним та допустимим доказом не перерахування грошових коштів.

Отже, позивачем не доведено, що Інвестиційний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо тверджень позивача про право власності ПП "ДАСКО" на Об`єкт.

Судом встановлено, що з моменту прийняття Об`єкту в експлуатацію за Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого розпорядженням Дарницької РДА м. Києва від 19.12.2008 №1601 та зареєстрованого інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 29.12.2008 за №459, позивачем не оформлялося та не реєструвалося право власності на Об`єкт. З дати прийняття Об`єкта в експлуатацію до дати реєстрації права власності на Об`єкт за відповідачем-1 26.06.2017 року пройшло понад 8 років, що є більш ніж достатнім строком для реалізації позивачем своїх прав на оформлення (реєстрацію) права власності на Об`єкт.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Проте, позивачем не надано жодних доказів утримання Об`єкта з моменту введення Об`єкта в експлуатацію до моменту реєстрації відповідачем-1 права власності на Об`єкт за собою.

З наданого позивачем рішення Господарського суду м. Києва від 06.11.2006 у справі 41/680 (а.с. 16-20 т. 1), яким за позивачем визнано право власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складається з нежилих приміщень складу (літ. Б), приміщення 6 площею 756,3 кв.м, приміщення 7 площею 887,5 кв.м, загальною площею 1643,8 кв.м по АДРЕСА_1 в м. Києві, вбачається, що об`єктний склад нерухомого майна, зазначеного в рішенні суду і майна, яке було зареєстроване 26.06.2017 за відповідачем-1 (виробничо-складський цех по випуску побутової техніки, літ.Б, площею 1726,1 кв.м., контрольно-пропускний пункт, літ.М, площею 18,5 кв.м., котельня, літ.Н, площею 147,5 кв.м.), відрізняються.

Враховуючи встановлені судом обставини у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач належними засобами доказування не довів наявності підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, зокрема невідповідності оспорюваного правочину вимогам ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України. Тому позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення Інвестиційного договору є необгрунтованими та безпідставними.

Щодо інших позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння спірного нерухомого майна та визнання права власності на спірне нерухоме майно обгрунтовані недійсністю Інвестиційного договору, то за недоведеністю недійсності договору такі вимоги визнаються судом необгрунтованими та безпідставними.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідач-2 до винесення рішення у справі подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності №б/н від 30.10.2020. Заява обґрунтована тим, що з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до подання позову до суду (09.09.2020) пройшло більше ніж 12 років при законодавчо встановленому терміні позовної давності у 3 роки. Позивачем не надано доказів того, що про своє порушене право він дізнався лише у 2017 році, оскільки з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до реєстрації прав власності ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" 26.06.2017 пройшло 9 років.

Позивач заперечив доводи відповідача-2 про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності та з урахуванням поданої ним заяви про зміну підстав позову щодо строків зазначив, що оскільки днем, коли голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності, є 17.10.2018, то останньою датою звернення до суду є 17.10.2021, позовну заяву було подано до суду 09.09.2020, а отже в межах строку позовної давності.

На підтвердження того, що голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності саме 17.10.2018 позивач послався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 141564663 від 17.10.2018 (а.с. 64-71 т. 1) (далі - Інформаційна довідка).

Крім того позивач зазначив, що вказана інформаційна довідка від 17.10.2018 слугувала підставою для подальшого звернення 08.11.2018 головою ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" до слідчих органів із заявою про вчинення кримінального злочину за фактом незаконного заволодіння приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження № 0009860 від 09.11.2018, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с 8 т. 2), який, на думку позивача, також є доказом того, що голова ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" дізнався про порушення права власності 17.10.2018.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц та міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17, від 14.08.2018 у справі № 9/057-09/6/13, від 18.07.2018 у справі № 910/24346/16, від 17.07.2018 у справі № 910/10056/17 та від 10.07.2018 у справі № 922/1898/17.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстав для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Судом враховано, що основною позовною вимогою за позовом ПП "ДАСКО" є вимога про визнання недійсним Інвестиційного договору, а похідними від неї позовними вимогами є вимога про витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна та вимога про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Інвестиційний договір укладено між позивачем та відповідачем 17.03.2008. Отже, з вимогою про визнання недійсним даного договору позивач міг звернутися до суду до 17.03.2011, проте звернувся з даним позовом до суду 09.09.2020, що підтверджується реєстраційним штампом Господарського суду міста Києва про одержання позовної заяви.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що він не міг дізнатися про порушення свого права власності на спірний об`єкт нерухомого майна до 17.10.2018 (дати, коли, на твердження позивача, голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" з Інформаційної довідки стало відомо про порушення права власності).

Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою, загальнодоступною.

Відтак судом встановлено, що позивачем пропущено позовну давність на звернення з даним позовом до суду.

Позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами поважних причин пропуску позовної давності.

Водночас, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог та не встановлено порушення прав чи інтересів позивача, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК країни).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Водночас, при ухваленні даного рішення судом враховано, що згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"; рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України").

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 15901,18 грн.

Відповідачі-1, 2 попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подали.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в позові повністю та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статями 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 29.04.2021

Суддя Гумега О.В.