Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/252/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ"

до відповідача: Кузнецовського міського комунального підприємства

про стягнення в сумі 7 472 123,71 грн.

секретар судового засідання: Коваль С.М.;

представники:

від позивача: Процун О.І.;

від відповідача: не з`явився;

ОПИС СПОРУ

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Кузнецовського міського комунального підприємства про стягнення 7 472 123,71 грн., з яких: 7 366 370,88 грн. основної заборгованості, 85 772,81 грн. пені, 19 980,02 грн. 3% річних.

Стислий виклад позицій позивача та відповідача

Позивач обґрунтовує свої вимоги наступними твердженнями.

07 вересня 2020 року між ДП "НАЕК "Енергоатом" від імені якого діє ВП "Рівненська АЕС" та Кузнецовським міським комунальним підприємством укладено договір №69-ТЕ про постачання теплової енергії.

У січні 2021 року позивач виконав зобов`язання за вказаним договором у повному обсязі, станом на 02 квітня 2021 року сума основного боргу за спожиту теплову енергію та відібрану воду у січні 2021 року складає 7 366 370,88 грн.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою наданих послуг позивач нарахував відповідачу з 01 березня 2021 року по 02 квітня 2021 року 85 772,81 грн. пені та 19 980,02 грн. 3% річних.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву суму основної заборгованості визнав в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення пені відповідач не навів заперечень, однак зробив заяву про зменшення розміру пені на 90 %. Вказана заява аргументована складним матеріальним становищем відповідача, а також обставинами пов`язаними з пандемією коронавірусної хвороби COVID - 19. Відповідач зокрема зазначає, що зменшилась оплата споживачів за комунальні послуги починаючи з червня 2020 року, і такі обставини суттєво ускладнюють виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Крім того відповідач вказує, що тарифи за надані послуги споживачам не відповідають фактичним витратам підприємства на їх виробництво та закупівлю. Відповідач стверджує, що у 2016 році на все майно та рахунки відповідача було накладено арешти в межах зведеного виконавчого провадження, які були зняті лише в 2019 році. Проте станом на час розгляду справи відповідач не має змоги вчасно погасити наявну заборгованість.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 квітня 2021 року.

22 квітня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач по суті визнав вимоги позивача, однак клопотав про зменшення розміру стягуваної пені.

22 квітня 2021 року відповідачем подано клопотання про повернення позивачу судового збору з державного бюджету в порядку статті 130 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у зв`язку з визнанням заборгованості.

22 квітня 2021 року відповідачем подано заяву про проведення підготовчого засідання без участі представника відповідача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд розглянути справу.

Згідно з правилами статті 185 ГПК України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе розглянути справу та вирішити спір в порядку встановленому статтею 191 ГПК України.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

07 вересня 2020 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (позивач, теплопостачальна організація) та Кузнецовським міським комунальним підприємством (відповідач, покупець) було укладено договір про постачання теплової енергії №69/113/63-122-SD-20-09993, відповідно до предмету якого теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати покупцю теплову енергію в обсягах та на потреби, що зазначені у додатку №1 до цього договору, з параметрами теплоносія на вході систем теплопостачання покупця, які відповідають температурному графіку теплової мережі.

Згідно з умовами пункту 1.2. договору, відповідно до вимог ДБН В.2.5-39:2008, підживлення відкритої системи теплопостачання покупця з метою компенсації відібраної ним води, яка використовується у системі теплопостачання як теплоносій, здійснюється теплопостачальною організацією водою із власних систем господарсько - питного водопостачання, якість якої відповідає вимогам до питної води і ГКД 34.20.507 та в обсягах відібраної покупцем води, але не більше ліміту, зазначеному в додатку №1 до цього Договору.

Згідно з умовами пункту 1.3. договору, покупець зобов`язується своєчасно оплачувати отриману теплову енергію за встановленими у звітному періоді тарифами та відібрану воду по ціні, яка відповідає тарифу на централізоване водопостачання за 1 м.куб. у терміни, котрі встановлені умовами цього договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору, розрахунковим вважається період з першого по останнє число включно кожного календарного місяця.

Згідно з положеннями пункту 2.2. договору, розрахунок за фактично отриману у розрахунковому періоді теплову енергію та відібрану воду здійснюється покупцем виключно в грошовій формі на підставі рахунку та/або оформленого належним чином акту про відпуск теплової енергії та акту про відбір води, відповідно до діючих у розрахунковому періоді тарифів, котрі встановлені відповідно до законодавства.

За умовами пункту 2.3. договору, оплата за фактично отриману у розрахунковому періоді теплову енергію та відібрану воду повинна бути здійснена покупцем по останнє число місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок теплопостачальної організації. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на поточний рахунок теплопостачальної організації.

Згідно з положеннями пункту 5.2.3. договору, теплопостачальна організація зобов`язана не пізніше десятого числа місяця, наступного за розрахунковим, надати покупцю у паперовому вигляді рахунки на сплату відпущеної теплової енергії та відібраної води, акт про відпуск теплової енергії та акт про відбір води.

Як видно з акту про відпуск теплової енергії №АВР00103 від 31 січня 2021 року позивач надав відповідачу послуги з постачання теплової енергії на суму 6 302 601,00 грн., у зв`язку з чим відповідачу виставлено рахунок №СП000061 -тв від 31 січня 2021 року на суму 6 302 601,00 грн.

Згідно з актом про відбір води №АВР00134 від 31 січня 2021 року сторони встановили, що відповідачем здійснено відбір води на суму 1 063 769,88 грн., на підставі чого позивачем виставлено відповідачу рахунок на суму 1 063 769,88 грн.

Доказів оплати наданих послуг відповідач суду не надав. Крім того факт наявної заборгованості в сумі 7 366 370,88 грн. відповідач визнав.

Згідно з умовами пункту 7.8. договору, за порушення строків виконання грошового зобов`язання покупець зобов`язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від вартості теплової енергії та відібраної води, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

За порушення строків виконання грошового зобов`язання позивач за період з 01 березня 2021 року по 02 квітня 2021 року нарахував відповідачу 85 772,81 грн. пені.

Крім того позивач керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу з 01 березня 2021 року по 02 квітня 2021 року 19 980,02 грн. 3% річних.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються постачання теплової енергії. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права в частині своєчасної оплати отриманої відповідачем теплової енергії порушеними.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 525 ЦК України, та частини 6 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з приписами статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Суд встановив, що станом на час розгляду справи, матеріали даної справи не містять доказів сплати покупцем вартості наданих згідно договору послуг на суму 7 366 370,88 грн. Також суд враховує, що відповідач не заперечує факту отримання вказаних послуг та наявної заборгованості за отримані послуги на вказану суму.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 7 366 370,88 грн. заборгованості є законними обґрунтованими відповідачем визнаними та такими, що мають бути задоволені.

Частиною 1 статті 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як передбачено пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд взяв до уваги, що згідно з положеннями частини 2 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За змістом статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачені договором.

Як зазначено вище, суд встановив, що оплату за поставлений газ відповідач не здійснив своєчасно.

Як видно з наданого позивачем розрахунку, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 85 772,81 грн., з наданим позивачем розрахунком суд погоджується, та приходить до висновку, що розрахунок неустойки є законним та обґрунтованим.

Також, згідно з розрахунком позивача, з яким погоджується суд, позивач нарахував відповідачу 3% річних у розмірі 19 980,02 грн. Розрахунок позивача узгоджується з нормами статті 625 ЦК України.

Разом з тим, щодо вимог про стягнення пені суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач подав заяву про зменшення розміру штрафних санкцій у порядку, передбаченому статтями 233 ГК України 551 ЦК України, яка обґрунтована тим, що відповідач перебуває у вкрай тяжкому фінансовому стані. Відповідно до звіту про фінансові результати відповідача за 2020 рік, діяльність підприємства є збитковою, що видно з розділу І цього звіту, код рядка "2355", де вказано, що збиток підприємства становить понад 7,5 млн.грн. Нараховані позивачем штрафні санкції значно погіршують фінансовий стан підприємства та накопичують загальний збиток та борги відповідача.

Крім того, у зв`язку з пандемією коронавірусної хвороби СОVID-19 зменшилась оплата споживачів за комунальні послуги починаючи з червня місяця 2020 року, що відображено в оборотах рахунку 311. Такі обставини суттєво ускладнюють виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Серед іншого відповідач вказує, що тарифи за надані послуги споживачам, у період виникнення заборгованості перед позивачем не відповідали фактичним витратам підприємства на їх виробництво та закупівлю. Нарахування плати за комунальні послуги здійснювалось за тарифами, що встановлені уповноваженим органом ще у 2018 році.

Відповідач також стверджує, що у зв`язку з накладенням арешту у 2016 році на всі рахунки та майно відповідача в межах зведеного виконавчого провадження, які були зняті лише у 2019 році, підприємство не має змоги вчасно погасити наявну заборгованість перед позивачем, оскільки необхідний чималий період часу для повноцінного відновлення належної платоспроможності відповідача.

Відповідач просить суд врахувати короткостроковість виникнення боргу.

Підсумовуючи вищевикладене відповідач просить суд врахувати те, що відповідач є комунальним підприємством, що створено для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні та змушене надавати послуги за вартістю, нижчої, від її собівартості.

Стосовно таких тверджень відповідача суд зауважує наступне.

За приписами статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За таких умов необхідно зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Cуд вважає клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій обґрунтованим. Твердження відповідача у даному випадку є слушними та вочевидь заслуговують на увагу. Обставини наведені відповідачем підтверджуються долученими доказами та, на думку суду, мають істотне значення. Зокрема суд ураховує тяжке фінансове становище відповідача, збитковість його діяльності, орієнтованість відповідача на задоволення потреб споживачів в теплопостачанні, комунальну та соціальну функції, які відповідач виконує у місті Вараш тощо.

Водночас суд прагне дотримати принцип збалансованості інтересів сторін.

Необхідно врахувати, що крім стягнення пені позивач також заявив до стягнення 3% річних, які за своєю природою є компенсацією за користування належними до сплати позивачу коштами, що в свою чергу забезпечує захист майнових прав та інтересів позивача.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Такі обставини, з урахуванням інтересів позивача та відповідача, дозволяють суду застосувати право на зменшення розміру штрафних санкцій.

З урахуванням конкретних обставин в їх сукупності суд дійшов висновку, що зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Розглянувши подану заяву, суд встановив наявність обставин, з якими положення статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України пов`язують можливість зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій. А тому керуючись згаданими нормами, суд вважає за можливе зменшити розмір пені з 85 772,81 грн. до 42 886,40 грн., тобто на 50 %.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Правилами статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що позовні вимоги про стягнення 7 366 370,88 грн. основного боргу, 42 886,40 грн. пені, 19 980,02 грн. 3 % річних є законними, ґрунтуються на положеннях укладеного між сторонами договору та нормах чинного законодавства України. Відповідач вказану заборгованість визнав. Відтак вимоги позивача мають бути задоволені.

Окрім цього суд, враховуючи положення статті 233 ГК України, частини 3 статті 551 ЦК України вважає за можливе зменшити розмір пені з 85 772,81 грн. до 42 886,40 грн., тобто на 50 %.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з правилами частини 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до норм статті 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету України 56 040,93 грн. судового збору в порядку встановленому статтею 130 ГПК України.

Решта судових витрат в розмірі 56 040,93 грн. судового збору підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 130, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Кузнецовського міського комунального підприємства (34400, Рівненська область, місто Вараш, майдан Незалежності 2, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська 3, ) в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська область, м.Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046) 7 366 370 (сім мільйонів триста шістдесят шість тисяч триста сімдесят) грн. 88 коп. основного боргу, 42 886 (сорок дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) грн. 40 коп. пені, 19 980 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 02 коп. 3 відсотків річних, 56 040 (п`ятдесят шість тисяч сорок) грн. 93 коп. судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 42 886 (сорок дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) грн. 40 коп. пені відмовити.

4. Ухвалою суду повернути Державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська 3, ) в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська область, м.Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046) з державного бюджету України 56 040 (п`ятдесят шість тисяч сорок) грн. 93 коп. судового збору.

Позивач (Стягувач): Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська 3, ) в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська область, м.Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046).

Відповідач (Боржник): Кузнецовське міське комунальне підприємство (34400, Рівненська область, місто Вараш, майдан Незалежності 2, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 28 квітня 2021 року.

Суддя Качур А.М.