ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 Справа № 917/432/20(552/2674/20)

Суддя господарського суду Полтавської області Іванко Л.А., за участю секретаря судового засідання Ісенко М.В., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1

до відповідача 1. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ідент. номер НОМЕР_2

відповідача 2. ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , ідент. номер НОМЕР_3

третя особа: Приватний нотаріус Семенівського районного нотаріального округу Трембач Неля Володимирівна, 38200, Полтавська обл., Семенівський р-н, смт. Семенівка, пров. Шкільний, буд. 7

про визнання договору купівлі - продажу недійсним

представники учасників справи: згідно протоколу

встановив:

27.10.2020 року Семенівський районний суд Полтавської області ухвалив передати матеріали справи №552/2674/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Семенівського районного нотаріального округу Трембач Неля Володимирівна про визнання договору купівлі - продажу недійсним до господарського суду Полтавської області.

25.11.2020 року на адресу господарського суду Полтавської області надійшли матеріали цивільної справи № 552/2674/20.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2020 року справу передано на розгляд судді Іванко Л.А.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 14.12.2020 року справу №552/2674/20 прийнято до провадження. Постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження за правилами Господарського процесуального кодексу України в межах справи №917/432/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .

Підготовче засідання у справі призначено на 13.01.2021 року.

13.01.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 11.02.2021 року.

В підготовчому провадженні учасниками справи були подані наступні заяви по суті справи.

29.12.2020 року від відповідача 2 - ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №14319, а.с.19-23, т.2), в якому останній наводить заперечення щодо аргументів позивача, викладених у позовній заяві. А саме, зазначає, що позивачем не надано доказів того, що оскаржуваним договором порушені його права та законні інтереси. Припущення про небажання відповідачем - 1 виплачувати кошти, стягнуті судовим рішенням, вважає безпідставними, оскільки рішення суду набрало законної сили після укладення договору, а до цього нерухоме майно не перебувало в іпотеці чи заставі у позивача, що виключало право останнього на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення в першу чергу на нерухоме майно. Крім того, не існувало жодних обтяжень, в силу яких відповідачі не могли укласти спірний договір.

У відзиві на позов відповідач2 обгрунтовує відсутність підстав для визнання договору фіктивним тим, що відповідач-1 був обізнаний про існування рішення щодо стягнення грошових коштів, оскільки позивачем суду не надано доказів, які б підтверджували умисел сторін на укладення фіктивного правочину.

Твердження позивача про те, що спірний договір укладений з метою ухилення від сплати боргу відповідач вважає безпідставними; вказує на те, що обґрунтування позивача будуються на припущеннях, які не можуть бути підтвердженням вимог позивача в силу вимог чинного законодавства.

З врахуванням викладеного у відзиві, відповідач 2 у задоволенні позовних вимог за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Семенівського районного нотаріального округу, Трембач Н.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним просить відмовити.

11.01.2021 року надійшла відповідь на відзив (вх.№135, а.с.43-49, т.2), в якій позивач твердження відповідача2, викладені у відзиві на позовну заяву вважає безпідставними та направленими на ухилення відповідача1 від грошових зобов"язань перед позивачем. За викладеного у відповіді на відзив, позивач зазначив, що спірний договір купівлі-продажу, на його думку, може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та свідчить про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме, виведення нерухомості з власності відповідача1 без отримання плати за це майно, з метою уникнути виконання відповідачем1 рішення суду у справі № 552/2057/19 (про стягнення боргу на користь ОСОБА_1 ) та приховати від кредиторів.

Таким чином, позивач стверджує про наявність законних підстав та юридичного обгрунтування для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Полтавської області Трембач Н.В. 08.11.2019 року за реєстровим номером 1181 - фіктивним.

В поданому суду запереченні (вх.№855 від 25.01.2021 року) відповідач 2 не погоджується з твердженнями позивача, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

25.01.2021 року від відповідача 1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання (вх.№856) про залишення відповіді на відзив без розгляду.

25.01.2021 року від відповідача 2 - ОСОБА_3 надійшло клопотання (вх.№853) про залишення відповіді на відзив без розгляду.

За результатами проведення підготовчого засідання, суд, ухвалою від 11.02.2021 року закрив підготовче провадження у справі № 917/432/20(552/2674/20) та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.03.2021 року.

Судове засідання, призначене на 11.03.2021 року не відбулось в зв"язку з перебуванням судді у відпустці.

В зв"язку з виходом судді з відпустки, ухвалою суду від 02.04.2021 року розгляд справи перепризначено на 20.04.2021 року.

В ході розгляду справи по суті представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення, наведені в заявах по суті справи.

20.04.2021 року за результатами розгляду справи суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, з"ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд, встановив:

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30.09.2019 року по справі №552/2057/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1) про стягнення заборгованості за договором позики, - стягнуто з відповідача 1 на користь позивача заборгованість за договорами позики від 15.11.2017 року на суму 5 000 доларів США, від 08.12.2017 на суму 5 567 доларів США, від 22.12.2017 на суму 5 500 доларів США, від 24.02.2018 на суму 7 000 доларів США, від 18.06.2018 на суму 2 000 доларів США, від 22.06.2018 на суму 2 000 доларів США, від 05.04.2018 на суму 7 000 доларів США , від 1.05.2018 на суму 6 000 доларів США, від 29.05.2018 на суму 4 000 доларів США, загальним розміром 44 067 доларів США, 3% річних за прострочення оплати боргу договорами позики станом на 30 вересня 2019 року у розмірі 836,07 долари США, всього 44 903,07 долари США.

У подальшому, ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення, яка була залишена ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13.11.2019 року без задоволення; подав апеляційну скаргу, не сплативши при цьому судового збору, яка була залишена ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.01.2020 року без руху; 14.02.2020 року Полтавським апеляційним судом постановлено ухвалу, згідно якої, апеляційну скаргу повернуто апелянту.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.09.2019 року справі №552/2057/19 набрало чинності 14.02.2020 року.

02.06.2020 року Київським районним судом м. Полтави видано виконавчий лист по справі №552/2057/19, який був пред`явлений до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Полтавської області Скрипнику В. Л.

За даними позивача, від приватного виконавця позивачу стало відомо, що відповідач, станом червень місяць 2020 року, не має у власності майна, за рахунок якого можна було б виконати судове рішення.

Разом з тим, як зазначає позивач, було достовірно відомо, що на момент укладення договорів позики, які були підставою для стягнення з Відповідача 1 грошових коштів, так і на момент судового розгляду, ОСОБА_2 був власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Отримавши з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформаційну довідку №211522271 від 05.06.2020 року стало відомо, що власником зазначеного житлового будинку вже являється не Відповідач 1, а його батько - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який набув право власності на цей будинок на підставі договору купівлі-продажу №1181, посвідченого 08.11.2019 року приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Трембач Нелею Володимирівною.

Таким чином, за твердженням позивача, Відповідач 1, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму батькові, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

З посиланням на норми ст.203, ст. 234 ЦК України позивач вважає договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою Полтавська область, Семенівський район, село Горошине вулиця Лубенська, будинок 32А, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, який посвідчений приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Трембач Н.В. 08 листопада 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №1181 - фіктивним, в зв"язку з чим, просить визнати його недійсним з моменту укладення.

Представники відповідачів заперечують проти задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, позивач вважає, що підставою недійсності Договору купівлі-продажу є його вчинення пов`язаними сторонами, які не прагнули до настання реальних, обумовлених ним правових наслідків. На думку позивача, дії відповідача1 направлені на приховування майна від можливості звернення на нього стягнення у разі примусового виконання судового рішення щодо стягнення з відповідача-1 грошових коштів на користь позивача.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним необхідним є встановлення умислу в діях усіх сторін правочину.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц міститься висновок про те, що "згідно з частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зроблено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18.

Між тим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без здійснення оплати та з метою уникнення звернення стягнення на майно відповідача1, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

Посилання позивача на те, що матеріали справи не містять доказів розрахунків між сторонами за спірним договором купівлі-продажу не може бути та не є підставою для визнання договору недійсним, а стосується належного виконання умов договору його сторонами.

Також суд звертає увагу на те, що для того, аби дійти обґрунтованого висновку про наявність умислу як вольової складової ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача-1 грошових коштів на користь позивача, останнім, в силу вимог положень статей 74, 76-79 ГПК України, повинні бути надані відповідні докази, які б достеменно вказували на відсутність вчинення відповідачами належних дій, спрямованих на реальне виконання умов спірного договору купівлі-продажу, зважаючи на наявність непогашеної заборгованості відповідачем-1 перед позивачем.

В свою чергу, саме лише відстоювання позиції позивачем, що ним подані всі необхідні докази у підтвердження своїх вимог, не впливає на відповідну оцінку таких доказів судом, який, відповідно до статті 86 ГПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо доводів позивача про те, що спірний Договір купівлі-продажу є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином в розумінні статті 234 ЦК України, то для їх підтвердження позивач мав довести, а суд встановити наявність умислу в сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Разом з цим, у розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.

У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вказані норми, позивач, посилаючись на те, що дійсним наміром вчинення Договору купівлі-продажу було приховування майна саме від неминучого звернення стягнення на нього, з урахуванням сутності принципу змагальності господарського судочинства, мав довести, що сторони оспорюваного ним договору, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду позивачу, як кредитору, мали спільний умисел на використання оспорюваного договору виключно з метою унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача-1 при примусовому виконанні рішення Київського районного суду м.Полтави.

Позивач не надав доказів на підтвердження фіктивності правочину.

У позовній заяві позивач висуває припущення про відсутність реальних наслідків укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, однак в той же час, надає суду інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджує перехід права власності на будинок до відповідача - 2, що є доказом реальності настання правових наслідків оспорюваного правочину.

Сторонами не оспорюється, що даний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписано сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін.

Право власності на нерухоме майно зареєстровано у встановленому порядку за покупцем, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення спірного правочину відповідач-1 був власником відчужуваного майна, в заставі чи арешті майно не перебувало, а тому вчинення спірного договору купівлі-продажу є реалізацією відповідачем-1 свого права власності відносно проданого ним майна.

Суд не ставить під сумнів наявність у відповідача-1 грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він має нести, а також можливість оспорення кредитором договору, укладеного з метою уникнення такої відповідальності. Однак такі обставини мають бути доведені належними і достатніми доказами, при цьому, лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини за відсутності належних правових підстав.

Крім того, позивач не є стороною спірного правочину, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він доведе, що є заінтересованою особою та підтвердить, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним та проведення реституції його права чи інтереси будуть відновлені.

Однак, встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів.

Посилання позивача на те, що він мав намір задовольнити свої кредиторські вимоги до відповідача-1 саме за рахунок проданого майна за спірним договором не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором прав позивача, адже як на даний час, так і у разі визнання договору недійсним, позивач не має прав на відчужене відповідачем-1 майно, відтак, зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності в нього права на оспорення договору в порядку статті 215 ЦК України.

Отже, позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням спірного правочину, як і не доведено тієї обставини, що саме його грошові вимоги будуть задоволені у разі визнання Договору купівлі-продажу недійсним.

Враховуючи, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Оскільки позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідача-1 укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 30.04.21

Суддя Іванко Л.А.