РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2021Справа № 910/2667/21

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Національного інституту раку

до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України»

про стягнення 64 648,17 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Національний інститут раку (надалі - «Інститут») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (надалі - ПАТ «ДАК «Ліки України») про стягнення 64 648,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з поставки товару на підставі договору про закупівлю товарів за державні кошти №163 від 21.04.2020, у зв`язку з чим позивач заявляє про стягнення пені у розмірі 42 761,17 грн. та штрафу у розмірі 21 887,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін.

29.03.2021 через канцелярію суду від ПАТ «ДАК «Ліки України» надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить суд відмовити в частині стягнення 44 648,17 грн. пені та штрафу, з огляду на невірний розрахунок штрафу та необхідність зменшення пені та штрафу до суми 20 000,00 грн.

02.04.2021 до Господарського суду міста Києва від Інституту надійшла відповідь на відзив, в якій позивач надав пояснення стосовно заперечень відповідача, викладених у відзиві, підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

21.04.2020 між Інститутом (покупець) та ПАТ «ДАК «Ліки України» (продавець) був укладений договір про закупівлю товарів за державні кошти №163 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується у 2020 році поставити покупцеві товари, зазначені у специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такі товари.

За змістом п. 1.2 Договору найменування товару - код ДК 021:2015:33600000-6 Фармацевтична продукція (наркотичні засоби): Сибазон (Diazepam) розчин д/ін. 5мг/мл 2мл №10 (5*2) - 4500 амп., Кетамін-ЗН (Ketamine) розчин д/ін. 50 мг/мл 2 мл №10 (5*2) - 3000 амп. Кількість товару, найменування зазначено в специфікації до договору.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що термін поставки товару - 60 (шістдесят) календарних днів з дати укладення даного договору.

Відповідно до п. 5.2 Договору місце поставки товару - на умовах DDP (м. Київ, вул. Ломоносова, 33/43, склад) - Інкотермс у редакції 2010 р.

Товар вважається поставленим покупцю, до якого переходить право власності на цей товар, за умови, якщо товар поставлено у місце поставки, зазначене у п. 5.2 даного договору, з наступними документами: видаткова накладна та документи, що підтверджують якість товарів згідно п. 2.1 даного договору (п. 5.3 Договору).

10.08.2020 між сторонами укладена додаткова угода №1 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди про те, що у зв`язку з відсутністю достатньої кількості лікарських засобів - Сибазон розчин д/ін. 5мг/мл 2мл №10 (5*2) та Кетамін-ЗН розчин д/ін. 50 мг/мл 2 мл №10 (5*2) змінити на аналогічні лікарські засоби Діазепекс розчин для ін`єкцій 5 мг/мл 2мл амп. №10 та Кетамін розчин для ін`єкцій 50мг/мл, 2 мл амп. №10, без зміни ціни, кількості (обсягу) та якості товарів.

Так, специфікацією до Договору сторони визначили поставку відповідачем позивачу Діазепексу розчину для ін`єкцій 5 мг/мл 2мл амп. №10 у кількості 4 500 амп. за ціною 59,50 грн., загальною вартістю 267 750,00 грн. та Кетаміну розчину для ін`єкцій 50мг/мл, 2 мл амп. №10 у кількості 3 000 амп за ціною 14,95 грн., загальною вартістю 44 850,00 грн.

На виконання умов Договору відповідач поставив, а позивач прийняв товар на загальну суму 42 580,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №116 від 11.08.2020 та №119 від 12.10.2020.

Позивачем повністю сплачено прийнятий за видатковим накладними №116 від 11.08.2020 та №119 від 19.10.2020 товар, що підтверджується платіжними дорученнями №721 від 12.08.2020 і № 1017 від 19.10.2020 та банківськими виписками з рахунку позивача.

Спір у справі виник у зв`язку із несвоєчасним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання з поставки товару на підставі Договору, у зв`язку з чим позивач заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 42 761,17 грн. та штрафу у розмірі 21 887,00 грн.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткові накладні №116 від 11.08.2020 та №119 від 12.10.2020) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 42 580,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 5.1 Договору відповідач взяв на себе зобов`язання поставити товар не пізніше 20.06.2020, проте частина товару на загальну суму 42 580,00 грн. поставлена 11.08.2020 і 12.10.2020, інша частина на загальну суму 270 020,00 грн. не поставлена, що свідчить про допущення відповідачем прострочення виконання зобов`язання з поставки товару за Договором.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується несвоєчасна поставка відповідачем товару на підставі Договору. Відповідачем факт прострочення виконання зобов`язання не спростовано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені у розмірі у розмірі 42 761,17 грн. та штрафу у розмірі 21 887,00 грн. за період прострочення з 21.06.2020 по 16.11.2020.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку з поставки товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Відповідно до п. 7.2 Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товару за бюджетні кошти продавець сплачує покупцю штрафні санкції (пеня) у розмірі 0,1 % вартості товару, але не менше ніж подвійна облікова ставка НБУ, від суми непоставленого товару за кожний день затримки, а за прострочку більше 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Виходячи з того, що сторони умовами договору передбачили застосування у разі порушення строків поставки товару пені та штрафу, спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарські санкції, зокрема, пеня, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, не тільки за невиконання грошового зобов`язання, а відтак суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Суд погоджується із розрахунком пені, проте розмір штрафу розраховано позивачем арифметично невірно, оскільки 312 600*7% складає суму у розмірі 21 882, а не 21 887, як зазначено позивачем, у зв`язку з чим штраф у розмірі 5 (п`ять) грн. заявлено безпідставно.

Відповідачем у відзиві на позовом заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій з огляду на те, що порушення зобов`язання щодо своєчасної поставки товару за Договором не спричинило значних збитків для позивача, а встановлення на території України карантину потягло за собою складності щодо вчасного виконання зобов`язань відповідачем, у зв`язку з чим, на думку відповідача, сума пені та штрафу підлягають зменшенню до 20 000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України №6-100цс14 від 03.09.2014.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Твердження відповідача про те, що встановлення на території України карантину потягло за собою складності щодо вчасного виконання зобов`язань не приймається судом до уваги з огляду на те, що Договір був укладений коли карантинні обмеження вже були введені на території України, проте відповідач погодився з його умовами, зокрема щодо строків поставки товару та відповідальності за порушення таких строків.

Крім того, суд звертає увагу на те, що покупцем за Договором є клінічний та дослідницький міжнародно-акредитований онкологічний центр, що є невід`ємною частиною спеціалізованої, висококваліфікованої медичної допомоги в Україні і вчасне забезпечення Інституту лікарськими засобами безпосередньо впливає на здатність своєчасного надання медичної допомоги людині, що, в свою чергу, впливає на її життя і здоров`я, які є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Враховуючи викладене та те, що відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано суду належних доказів щодо поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, а також не надано доказів намагання уникнути або мінімізувати випадки порушення термінів доставки товару, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені та штрафу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ «ДАК «Ліки України» на користь Інституту пені у розмірі 42 761,17 грн. та штрафу у розмірі 21 882,00 грн. В іншій частині позову (штраф у розмірі 5 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Національного інституту раку задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (04075, м. Київ, вул. Максименка Федора, 28, ідентифікаційний код 20078889) на користь Національного інституту раку (03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 33/43, ідентифікаційний код 02011976) пеню розмірі 42 761 (сорок дві тисячі сімсот шістдесят одна) грн. 17 коп., штраф у розмірі 21 882 (двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят дві) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 269 (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн. 82 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий