РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.04.2021Справа № 910/4/21
Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В.В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БОНЕНКАМП" (08114, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, село Стоянка, ВУЛИЦЯ 21 КМ ЖИТОМИРСЬКОГО ШОСЕ; ідентифікаційний код 37757186)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" (04074, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВИШГОРОДСЬКА, будинок 12, приміщення 407-А; ідентифікаційний код 40760102)

про стягнення 61 339,97 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "БОНЕНКАМП" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" про стягнення 61 339,97 грн, з яких 53 400,00 грн основного боргу, 735,34 грн пені, 5 340,00 грн штрафу, три проценти річних у розмірі 183,84 грн та 1 680,79 грн процентів за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № KIV-20-909-Р від 09.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 відкрито провадження у справі № 910/4/21 за вищезазначеною позовною заявою та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), сторонам визначено строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив.

Позивач та відповідач повідомлені про відкриття провадження у справі відповідно до приписів чинного законодавства України.

Ухвала про відкриття провадження у справі отримав 05.01.2021 отримана уповноваженими представниками позивача та відповідача 27.01.2021 та 26.01.2021 відповідно, що підтверджено наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №739 та №747.

29.01.2021 від відповідача надійшла заява з повідомленням про неможливість виконання ухвали суду в частині направлення відзиву з огляду на неотримання ним направленої позивачем копії позовної заяви.

Відповідно частини 1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно приписів статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною 2 зазначеної статті визначено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, ) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Суд зазначає, що до позовної заяви долучено належні докази направлення копії позовної заяви відповідачу, а саме: фіскальний чек 0028 від 29.12.2020 та опис вкладень у цінний лист 699.

У свою чергу відповідач своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи не скористався, жодної заяви, клопотання або іншого звернення про ознайомлення з матеріалами справи до суду не направив, доказів виконання зобов`язань за Договором поставки № KIV-20-909-Р від 09.11.2020 суду не надав.

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2021, не подав до суду відзив, тому останній не скористався наданими йому процесуальними правами, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БОНЕНКАМП" в якості постачальника (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" в якості покупця (далі - відповідач, покупець) укладено Договір поставки № KIV-20-909-Р від 09.11.2020 (далі - Договір) за умовами якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця шини, диски, колеса та їх комплектуючі для транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, спецтехніки і фототехніки (далі - Товар), окремими партіями, відповідно до замовлень покупця, зроблених у порядку, передбаченому Договором, а покупець зобов`язався прийняти та своєчасно оплатити Товар на умовах, визначених Договором.

Асортимент (номенклатура), кількість та бажані строки поставки окремої партії Товару зазначаються покупцем у замовленні, яке направляється постачальнику в письмовій формі із використанням електронних адрес, які зазначені в Договорі, або шляхом використання телефонного зв`язку. Підтвердженням можливості виконання замовлення покупця є виставлення постачальником рахунку на оплату замовленого Товару або фактична поставка постачальником Товару в асортименті та за цінами, вказаними покупцем у такому замовленні. У разі якщо замовлення оформлене покупцем засобами телефонного зв`язку або електронною поштою, асортимент та ціна Товару за таким замовленням відображається у видаткових накладних. Направлення покупцем замовлення не покладає на постачальника обов`язку його виконання до моменту прийняття (у спосіб, передбачений Договором) (пункт 3.1 Договору).

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Договору датою поставки (передачі) Товару постачальником у власність покупця є дата, зазначена у видатковій накладній на Товар (кожної окремої партії Товару). Якщо дата виписки видаткової накладної та дата прийняття Товару покупцем не співпадають, дата поставки Товару та переходу права власності вважається дата підписання покупцем видаткової накладної.

Поставка Товару здійснюється за базовими умовами EXW (Інкотермс 2010) за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, село Стоянка, вулиця 21й кілометр Житомирського шосе.

У пункті 4.2 Договору сторони погодили обов`язок покупця перевірити зовнішній вигляд та кількість Товару у момент його отримання. У випадку прийому Товару без здійснення такої перевірки претензії щодо цілісності, ушкоджень та інші претензії, що стосуються зовнішнього вигляду та кількості Товару, не розглядаються. Також у зазначеному пункті Договору сторонами погоджено порядок дій сторін у випадку виявлення недоліків Товару під час його прийняття.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що ціна на Товар встановлюється у національній валюті України - гривнях (з урахуванням податку на додану вартість) і вказується в письмових додатках, визначених у пункті 1.2 Договору, у разі їх відсутності - у рахунках і видаткових накладних на кожну окрему партію Товару. У абзаці 2 зазначеного пункту Договору сторонами регламентовано порядок узгодження ціни Товару у разі збільшення курсу Євро на Українській міжбанківській валютній біржі більше ніж на 2 %.

Відповідно до приписів пунктів 7.1, 7.2 Договору оплата за Товар здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування протягом 7 календарних днів з дати поставки Товару грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, вказаний у реквізитах договору на підставі рахунку, який постачальник виставляє на кожну партію Товару (відповідно до погоджених специфікацій) та передає його оригінал у момент отримання Товару покупцем.

Товар вважається повністю оплаченим з дня надходження всієї суми коштів на розрахунковий рахунок постачальника (пункт 7.4 Договору).

У пункті 9.5 Договору закріплено, що у випадку прострочення оплати Товару постачальник має право нарахувати покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення оплати, від суми заборгованості за кожен день прострочення до повного погашення заборгованості.

У випадку прострочення оплати Товару за Договором більше ніж на 1 календарний день покупець також сплачує на користь постачальника відсотки за користування коштами в розмірі 36% річних від суми прострочення платежу за кожен день прострочення оплати без обмеження строків їх нарахування та звернення до суду за їх стягненням, а також штраф у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості (пункт 9.6 Договору).

Згідно пунктів 12.1, 12.2, строк дії Договору починає свій перебіг з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності) та закінчується 31.12.2021 року з можливістю автоматичного продовження.

На виконання умов укладеного Договору позивач поставив відповідачу Товар на загальну суму 53 400,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією видаткової накладної № 13532 від 11.11.2020.

Відповідач, за твердженням позивача, яке не спростовано відповідачем та матеріалами справи, свій обов`язок щодо оплати у повному обсязі у строк по 18.11.2020 отриманий Товар не виконав.

Враховуючи наведене вище, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва за захистом свого порушеного права з позовом про стягнення з відповідача 61 339,97 грн, з яких 53 400,00 грн складає основний борг, 735,34 грн - пеня, 5 340,00 грн - штраф, три проценти річних у розмірі 18,84 грн та 1 680,79 грн - проценти за користування грошовими коштами. Також позивач просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частини 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частини 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, 5 кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, на виконання умов Договору позивачем поставлено Товар на суму 53 400,00 грн.

На підтвердження здійснення позивачем поставки Товару відповідачу до позовної заяви долучено належним чином засвідчену копію підписаної та скріпленої печатками сторін видаткової накладної № 13532 від 11.11.2020

Оплата за поставлений Товар відповідно до пункту 7.2 Договору мала бути здійснена відповідачем у строк по 18.11.2020.

Доказів належної своєчасної та в повному обсязі оплати відповідачем за отриманий Товар сторонами не надано.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача в розмірі 53 400,00 грн, підтверджена наявними у матеріалах справи належними доказами, відповідачем наявність заборгованості не оспорюється і відповідач на момент прийняття рішення не надав суду документів, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим позов в частині стягнення основної заборгованості в сумі 53 400,00 грн підлягає задоволенню.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення штрафних санкцій у вигляді 735,34 грн пені та 5 340,00 грн штрафу.

Як встановлено судом вище, відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частинами 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Право постачальника на нарахування покупцю пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення оплати, від суми заборгованості за кожен день прострочення до повного погашення заборгованості закріплено у пункті 9.5 Договору.

У пункті 9.6 Договору сторони визначили, що у випадку прострочення оплати Товару за Договором більше ніж на 1 календарний день покупець також сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тобто, законодавством визначено механізм нарахування та сплати пені, однак залишено на врегулювання сторін лише питання про встановлення такого обов`язку та розміру пені в договорі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 911/1189/19.

Відтак, за змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідний правовий висновок був сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Зі змісту пунктів 9.5, 9.6 Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір пені (подвійна облікова ставка НБУ), порядок нарахування пені та строк її нарахування (на суму заборгованості за кожен день прострочення до повного погашення заборгованості), а також розмір штрафу (10% від суми простроченої заборгованості).

Зважаючи на викладене вище, суд зазначає, що правильними періодами для нарахування пені є 19.11.2020 - 30.12.2020.

Перевіривши розрахунок штрафу та пені, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наданий позивачем розрахунок є арифметично вірним, та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 735,34 грн пені та 5 340,00 грн штрафу.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 183,84 грн (згідно статті 625 ЦК України) та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 680,79 грн, нарахованих згідно пункту 9.6 Договору.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства

У пункті 9.6 Договору сторонами погоджена розмір процентів відсотки за користування коштами, які у випадку прострочення оплати Товару за Договором більше ніж на 1 календарний день покупець сплачує на користь постачальника, а саме 36% річних від суми прострочення платежу за кожен день прострочення оплати без обмеження строків їх нарахування та звернення до суду за їх стягненням.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 6.1., 6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та 36 відсотків за користування грошовими коштами, суд дійшов висновку, що зазначені розрахунки є вірними, відтак, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 183,84 грн та 1 680,79 грн процентів за користування чужими грошовими коштами підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Під час розподілу витрат по сплаті судового збору судом враховано приписи частини 9 статті 129 ГПК України за якими у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БОНЕНКАМП" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" про стягнення 61 339,97 грн,- задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВЕС ПЛЮС" (04074, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВИШГОРОДСЬКА, будинок 12, приміщення 407-А; ідентифікаційний код 40760102) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БОНЕНКАМП" (08114, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, село Стоянка, ВУЛИЦЯ 21 КМ ЖИТОМИРСЬКОГО ШОСЕ; ідентифікаційний код 37757186) 53 400,00 грн (п`ятдесят три тисячі чотириста гривень 00 копійок) основної заборгованості, 1 680,79 грн (одну тисячу шістсот вісімдесят гривень 79 копійок) процентів за користування грошовими коштами, 183,84 грн (сто вісімдесят три гривні 84 копійки) 3% річних, 735,34 грн (сімсот тридцять п`ять гривень 34 копійки) пені, 5 340,00 грн (п`ять тисяч триста сорок гривень 00 копійок) штрафу за Договором та 2 102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ