ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. Справа№ 910/15783/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Поляк О.І.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Кропивної Л.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича

на рішення Господарського суду міста Києва 28.12.2020 у справі №910/15783/20 (суддя - Павленко Є.В.)

за позовом Українського союзу об`єднань, підприємств та організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс)

до Фізичної особи-підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича

про стягнення 210 027,31 грн

ВСТАНОВИВ:

Український союз об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича про стягнення заборгованості в розмірі 210 027,31 грн, з яких: 117 113,86 грн - борг з орендної плати, 1 200,00 грн - борг за послуги водопостачання та водовідведення, 1 800,00 грн - борг за користування вбиральнею, 43 200,00 грн - борг за використання прилеглої земельної ділянки, 42 423,58 грн - пеня, 4 289,87 грн - три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди приміщення цегляно-металевого навісу від 11 лютого 2016 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі №910/15783/20 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича на користь Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) 163313,86 грн основного боргу, 18 913,74 грн пені, 4 248,04 грн 3% річних, а також 2 797,13 грн судового збору. У задоволенні позовних вимог Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) про стягнення з Фізичної особи - підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича пені у розмірі 23 509,84 грн та 3% річних у розмірі 5,83 грн відмовлено.

Мотивуючи ухвалене рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що закінчення строку договору не звільняє орендаря від обов`язку зі сплати орендної плати, а також послуг з водопостачання та водовідведення, користування вбиральнею та прилеглою земельною ділянкою за фактичне користування об`єктом оренди до моменту його повернення орендодавцю за актом приймання-передачі. Встановивши, що факт наявності боргу відповідачем не спростований, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за загальний період з червня 2019 року по травень 2020 року у загальній сумі 163313,86 грн. Перевіривши виконаний позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3% річних, суд першої інстанції, вказавши на допущені арифметичні помилки, стягнув з відповідача 4 248,04 грн 3% річних за загальний період з червня 2019 року по травень 2020 року, а у стягненні 5,83 грн 3% річних відмовив. Виходячи з приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, місцевий господарський суд зазначив, що нарахування пені має припинятися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, у зв`язку з чим здійснив перерахунок заявленої позивачем суми пені та задовольнив позовні вимоги про її стягнення лише у розмірі 18 913,74 грн, у стягненні 23 509,84 грн пені судом відмовлено з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про погодження сторонами більш тривалого строку її нарахування.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ФОП Бовдрич Олександр Миколайович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, а також порушенням норм матеріального і процесуального права. Скаржник, заперечуючи проти позову, аргументує свої доводи посиланням на п. 8.3.2 договору оренди, згідно з яким дія договору припиняється у разі загибелі об`єкту оренди. Так, 14.11.2018 невідомими особами було фактично знищено об`єкт оренди. По факту знищення майна за заявою виконавчого директора позивача Голосіївським управлінням поліції Головного Управління Національної поліції України було порушено два кримінальних провадження № 0010423 від 14.11.2018 та № 0002027 від 12.03.2019. Факт знищення орендованого майна підтверджується також листами Голосіївського управлінням поліції Головного Управління Національної поліції України за вих. № 1053/125/47/2021 від 21.01.2021 та ЄО № 3227 від 20.01.2021, заявами свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 25.01.2021, актом огляду майна (будівель на території) за адресою: АДРЕСА_1 , від 21.12.2020 року та долученими до нього фотокартками, відеозаписом з фіксацією знищеного майна, які надані відповідачем, як додаткові докази, уже до суду апеляційної інстанції. Натомість, за твердженням відповідача, позивачем жодним чином не доведено факту відновлення спірного об`єкту оренди після його знищення. Надана позивачем інформаційна довідка № 223668459 від 11.09.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якою підтверджується державна реєстрація права власності позивача на об`єкт нерухомого майна № 000, загальною площею 165, 4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , не дає підстав вважати, що останнім було відновлене передане в оренду відповідачу за договором від 11 лютого 2016 року приміщення цегляно-металевого навісу, оскільки запис саме про такий об`єкт нерухомості у ній відсутній. Крім цього, скаржником уже до суду апеляційної інстанції наданий також лист від 28.11.2018 з додатками, адресований позивачу, як доказ припинення договору оренди від 11.02.2016 з підстави знищення об`єкту оренди.

03.02.2021 матеріали справи разом з апеляційною скаргою надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2021 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі №910/15783/20. Зупинено дію вказаного рішення суду. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 відмовлено відпровідачу у задоволенні клопотання про розгляд в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін апеляційної скарги ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі №910/15783/20.

15.03.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Господарським судом міста Києва справи № 910/1194/21 за позовом ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича до Укрсоюзсервісу про припинення шляхом розірвання договору оренди від 11.02.2016 на підставі п. 4 ч. 2 ст. 291 ГК України.

18.03.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує твердження апелянта про те, що він з 14.11.2018 року не міг користуватися об`єктом оренди з огляду на його знищення. Позивач наполягає, що об`єкт оренди незаконно був переданий відповідачем ТОВ «ТІСО», що підтверджується поясненнями самого відповідача, наданими суду під час розгляду справи № 910/6365/19, у якій предметом спору було стягнення з відповідача заборгованості за цим же договором оренди за попередній період. Крім того, позивач стверджує, що посилання відповідача на кримінальні провадження № 0002027 та № 0010423 від 14.11.2018, порушені Голосіївським управлінням поліції Головного Управління Національної поліції України, є безпідставними, оскільки останні стосуються іншої складової частини об`єкту нерухомості (іншого приміщення) по вул. Ямській, 72-А, що розташовувалася поряд з об`єктом оренди відповідача.

Стосовно наданих відповідачем до суду апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме: листів Голосіївського управлінням поліції Головного Управління Національної поліції України за вих. № 1053/125/47/2021 від 21.01.2021 та ЄО № 3227 від 20.01.2021, заяв свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 25.01.2021, акта огляду майна (будівель на території) за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72А, від 21.12.2020 року та долучених до нього фотокарток, відеозапису з фіксацією знищеного майна, а також листа, адресованого позивачу, від 28.11.2018 з додатками, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У силу ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, з метою забезпечення своєчасного розгляду справ і правової визначеності, унеможливлення зловживання процесуальними правами та підвищення ефективності судочинства в цілому, чинним ГПК України встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доказів.

Так, з аналізу наведених вище норм слідує, що суд апеляційної інстанції може прийняти до розгляду докази, які не були подані стороною до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках за умови, якщо учасник справи доведе, що з об`єктивних, незалежних від нього причин не мав можливості подати їх до суду першої інстанції.

Разом з тим, подаючи одночасно з апеляційною скаргою перелічені вище додаткові докази, скаржником взагалі не заявлене клопотання про прийняття їх до розгляду судом апеляційної інстанції з обґрунтуванням об`єктивності та поважності причин, які унеможливили їх подання до суду першої інстанції.

Відсутність вказаного клопотання сторони сама по собі виключає можливість вирішення питання та прийняття судом апеляційної інстанції до розгляду додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України.

Більше того, з наданих відповідачем листів Голосіївського управлінням поліції Головного Управління Національної поліції України за вих. № 1053/125/47/2021 та ЄО № 3227, а також заяв свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вбачається, що вони датовані 21.01.2021, 20.01.2021 і 25.01.2021 відповідно, тобто вже після ухвалення судом першої інстанції 28.12.2020 рішення у даній справі.

Наведене свідчить, що вказані докази, надані відповідачем до суду апеляційної інстанції, взагалі не існували на момент розгляду даного спору по суті місцевим господарським судом.

На переконання колегії суддів, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість їх прийняття судом апеляційної інстанції як додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України.

Навпаки, допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме своїм наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Враховуючи викладене та виходячи з положень ст. ст. 80, 269 ГПК України, у колегії суддів відсутні підстави приймати до розгляду подані відповідачем до суду апеляційної інстанції додаткові докази.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/1194/21, колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Статтею 227 ГПК України закріплений обов`язок суду зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (пункт 5 частини 1 наведеної норми).

Під неможливістю розгляду даної справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, певної черговості розгляду вимог тощо.

При цьому пов`язаною є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 4 - 6 ст.75 ГПК України).

У кожному конкретному випадку зацікавлений учасник справи, який подає клопотання до суду про зупинення провадження у справі, має обґрунтувати не лише, як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом, а також і те, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Так, мотивуючи заявлене клопотання, відповідач послався на те, що предметом судового розгляду у даній справі є вимоги Укрсоюзсервісу, заявлені до ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича, про стягнення заборгованості з орендної плати та комунальних послуг за договором оренди від 11.02.2016. Предметом розгляду у справі №910/1194/21, що розглядається Господарським судом міста Києва, є вимоги ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича до Укрсоюзсервісу про припинення шляхом розірвання договору оренди від 11.02.2016 на підставі п. 4 ч. 2 ст. 291 ГК України. З огляду на викладене, відповідач вважає, що рішенням суду у справі №910/1194/21 можуть бути встановлені обставини, які мають преюдиціальне значення для розгляду даної справи, а саме: факт припинення договору оренди від 11.02.2016 унаслідок загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Однак, на переконання колегії суддів, сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття судом рішення у справі №910/1194/21, оскільки незалежно від результату розгляду вказаної справи, апеляційний господарський суд має достатньо доказів, які дозволяють надати правову оцінку обставині стосовно загибелі (знищення) об`єкта оренди, на яку посилається відповідач, заперечуючи проти наявності обов`язку зі сплати орендної плати та комунальних послуг за спірний період.

У силу п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Водночас колегія суддів зауважує, що апеляційний перегляд рішення Господарського суду міста Києва у даній справі з урахуванням факту, який, можливо, буде встановлений рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/1194/21, призведе до перегляду даної справи по суті, виходячи з інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

Подальше задоволення позову у справі №910/1194/21, якщо воно буде мати місце, та набрання цим рішенням суду законної сили може бути підставою лише для перегляду судових рішень у даній справі за нововиявленими обставинами.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги приписи п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав про задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/1194/21.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2016 між Українським союзом об`єднань, підприємств та організацій побутового обслуговування населення (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Бовдричем Олександром Миколайовичем (орендар) було укладено договір оренди приміщення цегляно-металевого навісу, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування в належному технічному стані приміщення цегляно-металевого навісу, загальною площею 142 кв.м (одне приміщення 105 кв.м. з окремим входом і трьома кімнатами всередині приміщення та друге приміщення 37 кв.м. з окремим входом), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Об`єкт є власністю орендодавця.

Відповідно до п. 2.1 договору об`єкт надається орендарю для організації робіт з ремонту та технічного обслуговування автомобілів та інших транспортних засобів.

Згідно з п. 3.1 договору передача об`єкту в оренду здійснюється за актом прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору, підписується одночасно з договором та свідчить про фактичну передачу об`єкта в оренду (додаток № 1 до договору).

За умовами п. 3.2 договору після підписання акту прийому-передачі орендодавець надає орендарю доступ до об`єкту.

Пунктом 4.1 договору визначено, що об`єкт надається в оренду з 15.02.2016 по 15.02.2017 включно.

За умовами п. 5.1 договору за користування об`єктом орендар сплачує не пізніше 25 числа попереднього місяця за наступний місяць орендну плату в сумі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн в місяць, у т.ч. ПДВ 1416 грн 67 коп станом на 15.02.2016.

Згідно з п. 5.2 договору в разі, якщо індекс інфляції за поточний місяць більше одиниці, розмір орендної плати за наступний місяць визначається шляхом коригування місячної орендної плати на цей індекс інфляції.

Відповідно до п. 5.5 договору орендар додатково сплачує орендодавцю за використану електроенергію, послуги водопостачання та водовідведення, пов`язані з використанням об`єкту, на підставі показників лічильників, згідно виставлених орендодавцем рахунків не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць. В разі, якщо водопостачання та водовідведення не буде заведено на об`єкт, орендар сплачує щомісяця за користування водою та водовідведенням 50 грн 00 коп.

Згідно з п. 5.6 договору орендар додатково сплачує орендодавцю за інші комунальні послуги (прибирання території, вивіз сміття тощо), якщо такі були надані орендодавцем.

Пунктом 5.7 договору встановлено, що орендар додатково сплачує орендодавцю за використання прилеглої до об`єкту території (земельної ділянки) площею 100 кв.м. для стоянки автомобілів з розрахунку 8 грн за один квадратний метр в місяць згідно виставлених орендодавцем рахунків не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць.

У п. 5.10 договору визначено, що закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку оплатити орендну плату, комунальні послуги і за прилеглу територію у повному обсязі, з урахуванням заборгованості по цим платежам, пені та інших штрафних санкцій, якщо такі виникли в разі продовження займання ним об`єкту оренди.

Згідно з п. 8.3.2 договору його дія припиняється у разі загибелі об`єкту оренди.

Пунктом 8.7 договору погоджено, що у разі закінчення строку договору або в разі його дострокового припинення орендар зобов`язується, зокрема, звільнити об`єкт і повернути його орендодавцеві протягом 1 календарного дня та підписати акт прийому-передачі.

У силу п. 8.8 договору об`єкт вважається фактично повернутим орендодавцеві з моменту підписання акта прийому-передачі.

Обов`язок складання акта прийому-передачі при повернення орендарем орендодавцю об`єкта покладається на орендаря (п. 8.8 договору).

На виконання умов укладеного договору оренди приміщення цегляно-металевого навісу від 11.02.2016, відповідно до акта прийому-передачі (додаток № 1 до договору оренди) орендодавець передав, а орендар прийняв в належному технічному стані приміщення цегляно-металевого навісу, загальною площею 142 кв.м (одне приміщення 105 кв.м. з окремим входом і трьома кімнатами всередині приміщення та друге приміщення 37 кв.м. з окремим входом), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

15.02.2017 між сторонами у справі було укладено додаткову угоду до договору оренди приміщення цегляно-металевого навісу від 11.02.2016, якою внесено зміни до тексту договору та викладено пункти 4.1, 5.5 та 5.7 в іншій редакції.

Так, відповідно до п. 4.1 договору об`єкт надається в оренду з 15.02.2016 по 15.02.2018 включно.

Пунктом 5.5 визначено, що орендар додатково сплачує орендодавцю за використану електроенергію, послуги водопостачання та водовідведення, пов`язані з використанням об`єкту, на підставі показників лічильників, згідно виставлених орендодавцем рахунків не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць. В разі, якщо водопостачання та водовідведення не буде заведено на об`єкт, орендар сплачує щомісяця за користування водою та водовідведенням 50 грн 00 коп., а починаючи з 01.04.2017, щомісяця орендар сплачуватиме за користування водою та водовідведенням 100 (сто) грн 00 коп. Також з 01.04.2017 орендар сплачує за користування вбиральнею 150 (сто п`ятдесят) грн на місяць.

За умовами пункту 5.7 договору орендар додатково сплачує орендодавцю за використання прилеглої до об`єкту території (земельної ділянки) площею 100 кв.м. для стоянки автомобілів з розрахунку 8 (вісім) грн за один квадратний метр, а починаючи з 01.04.2017 орендар сплачуватиме за використання прилеглої до об`єкту території (земельної ділянки) площею 200 кв.м. для стоянки автомобілів з розрахунку 18 (вісімнадцять) грн за один квадратний метр в місяць згідно виставлених орендодавцем рахунків не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць.

14.02.2018 між сторонами у справі було укладено додаткову угоду до договору оренди приміщення цегляно-металевого навісу від 11.02.2016, якою внесено зміни до тексту договору та викладено п. 4.1 в іншій редакції, відповідно до якої об`єкт надається в оренду з 15.02.2016 по 15.02.2019 року включно.

Звертаючись до господарського суду, Укрсоюзсервіс зазначив, що строк дії договору оренди закінчився 15.02.2019, утім, відповідач об`єкт оренди за актом приймання-передачі позивачу не повернув, натомість, продовжуючи користуватися ним, оплату орендних платежів та послуг з водопостачання та водовідведення, користування вбиральнею та прилеглою земельною ділянкою протягом червня 2019 року - травня 2020 року включно не проводив, у зв`язку з чим просив стягнути з останнього, зокрема, 117113,86 грн заборгованості з орендної плати, 1 200,00 грн боргу за послуги водопостачання та водовідведення, 1 800,00 грн боргу за користування вбиральнею, 43200,00 грн заборгованості за використання прилеглої земельної ділянки.

Встановивши вказані обставини справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у загальному розмірі 163313,86 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

За приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу частини 2 наведеної норми зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором оренди, а відтак підпадає під правове регулювання пар. 5 глави 30 ГК України та глави 58 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 наведеної норми).

Статтею 762 ЦК України закріплено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (частина 6 наведеної норми).

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 2 ст. 291 ЦК України закріплено, що договір оренди припиняється, у тому числі, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

У силу ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як уже зазначалося, виходячи з п. 4.1 (у редакції додаткової угоди від 14.02.2018) та п. 8.3.1 договору, строк останнього встановлено сторонами з 15.02.2016 по 15.02.2019 року включно.

Згідно з п. 8.7 договору у разі закінчення строку договору або в разі його дострокового припинення орендар зобов`язується, зокрема, звільнити об`єкт і повернути його орендодавцеві протягом 1 календарного дня та підписати акт прийому-передачі.

У силу п. 5.10 договору закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку оплатити орендну плату, комунальні послуги і за прилеглу територію у повному обсязі, з урахуванням заборгованості по цим платежам, пені та інших штрафних санкцій, якщо такі виникли в разі продовження займання ним об`єкту оренди.

Виходячи з положень наведених норм та умов договору, місцевий господарський суд дійшов висновку, що з закінченням строку договору відповідач не звільняється від обов`язку зі сплати орендної плати, а також послуг з водопостачання та водовідведення, користування вбиральнею та прилеглою земельною ділянкою за фактичне користування об`єктом оренди до моменту його повернення позивачу, оформленого відповідно до вимог п. п. 8.7, 8.8 договору, тобто актом приймання-передачі. З огляду на те, що строк виконання відповідачем вказаного обов`язку є таким, що настав, проте доказів здійснення відповідних оплат матеріали справи не містять, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 163313,86 грн, що утворилася за період з червня 2019 року по травень 2020 року.

Заперечення відповідача зводяться до відсутності у нього обов`язку з оплати орендних платежів та вищеперелічених послуг з огляду на те, що 14.11.2018 невідомими особами було фактично знищено об`єкт оренди. Враховуючи, що загибель об`єкту оренди означає припинення його існування, як предмету матеріального світу, тобто унеможливлює як його повернення орендодавцю за актом приймання-передачі, так і фактичне користування ним орендарем через обставину, за яку той не відповідає, підстави для стягнення з відповідача орендної плати за період з червня 2019 року по травень 2020 року відсутні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні положення закріплені також і нормами ГПК України, зокрема, ст. 13 названого Кодексу, за приписами якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 14 ГПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У силу ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Принцип допустимості доказів, закріплений ст. 77 ГПК України, полягає в тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У силу ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на положення наведених норм саме на відповідача покладається тягар доведення факту знищення нерухомого майна, що є об`єктом оренди.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Аналогічні висновки щодо належних та допустимих доказів факту знищення нерухомого майна викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 30 травня 2019 року у справі № 922/2598/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15.

Натомість, на підтвердження факту знищення нерухомого майна, яке є об`єктом оренди, позивач посилається та те, що Голосіївським управлінням поліції Головного Управління Національної поліції України було порушено два кримінальних провадження № 0010423 від 14.11.2018 та № 0002027 від 12.03.2019.

Так, з наявного у матеріалах справи витягу з ЄРДР кримінального провадження № 0010423 від 14.11.2018 вбачається, що останнє було порушене на підставі ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 206 КК України за фактом надходження заяви ОСОБА_4 про те, що 14.11.2018 близько 04:00 група невстановлених осіб за адресою: АДРЕСА_1, вчиняє протиправні дії, які виражаються в умисному знищенні та пошкодженні майна Українського союзу об`єднань підприємств і організацій побутового обслуговування населення «Укрсоюзсервіс», а також звернення ОСОБА_4 щодо протиправних дій невстановлених осіб, які мали місце 14.11.2018 о 04:30 за вказаною адресою та виражалися у протидії законній господарській діяльності.

З витягу з ЄРДР кримінального провадження № 0002027 від 12.03.2019, вбачається, що останнє було порушене на підставі ч. 1 ст. 194 КК України за фактом надходження заяви ОСОБА_4 про те, що 07.03.2019 близько 11:00 нею за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено зруйноване одноповерхове приміщення, площею 65,2 кв.м.

Водночас з наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 119836563, сформованого 05.04.2018, вбачається, що за позивачем на праві приватної власності було зареєстровано об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 000 - нежитлова будівля, загальною площею 165,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , складовими частинами якого значаться: нежитлова будівля, Б; нежитлова будівля, Д; нежитлова будівля, Г; огорожа, 1; ворота, 2 (а. с. 17).

За умовами договору оренди та згідно з актом прийому-передачі від 11.02.2016 відповідачу в оренду було передано приміщення цегляно-металевого навісу, загальною площею 142 кв.м: одне приміщення - 105 кв.м (з окремим входом і трьома кімнатами всередині приміщення), друге приміщення - 37 кв.м (з окремим входом), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з наведеного, а також беручи до уваги, що з витягу з ЄРДР кримінального провадження № 0010423 від 14.11.2018 взагалі не вбачається за можливе встановити, пошкодження та знищення якого саме майна позивача мало місце 14.11.2018, у той час як з витягу з ЄРДР кримінального провадження № 0002027 від 12.03.2019 слідує, що було зруйноване одноповерхове приміщення, площею 65,2 кв.м, яка не відповідає площі переданих в оренду відповідачу приміщень, колегія суддів дійшла висновку, що з наданих відповідачем доказів не вбачається за можливе достеменно та беззаперечно встановити, що мало місце руйнування саме тієї складової частини об`єкту нерухомості позивача, розташованого по АДРЕСА_1 , яка була передана в оренду відповідачу. У той час, як за твердженнями самого позивача, знищенню піддалося інше приміщення, яке не було передане в оренду відповідачу, розташовувалося поряд з ним та використовувалося позивачем для здійснення власної діяльності.

Посилання апелянта на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним № 165161434 (а. с. 78-79), сформований 26.04.2019, згідно з яким закрито розділ на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 000 - нежитлова будівля, загальною площею 165,4 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складовими частинами якого значаться: нежитлова будівля, Б; нежитлова будівля, Д; нежитлова будівля, Г; огорожа, 1; ворота, 2, у зв`язку з його знищенням, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на таке.

Як вбачається з вказаного витягу, реєстраційні дії щодо закриття розділу на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 000 у зв`язку з його знищенням були вчинені державним реєстратором КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Скляренком О.М. на підставі рішення № 46672390, прийнятого ним 26.04.2019 року.

Однак, наказом Міністерства юстиції України № 3013/5 від 03.09.2020 (а. с. 107-108) вказане рішення державного реєстратора було скасоване як таке, що прийняте з порушенням законодавства у сфері реєстрації прав, оскільки державний реєстратор не перевірив належним чином документи, що подавалися для державної реєстрації закриття розділу на об`єкт нерухомого майна № 000, враховуючи, що звіт про проведення обстеження об`єкта нерухомого майна, на підставі якого вчинялися реєстраційні дії, не підтверджує факту його знищення.

Таким чином, реєстраційні дії щодо закриття розділу на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 000, вчинені державним реєстратором на підставі рішення, у подальшому скасованого наказом Міністерства юстиції України, не є підтвердженням факту знищення такого об`єкту нерухомості.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до частини 6 наведеної норми за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову у задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги (пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 названого Закону).

За приписами частини 7 наведеної норми рішення, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 2 частини шостої цієї статті, виконуються не пізніше наступного робочого дня після прийняття такого рішення шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Для виконання таких рішень повторне подання документів для проведення державної реєстрації прав та сплата адміністративного збору не вимагаються.

Надана позивачем інформаційна довідка за № 223668459 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформована 11.09.2020 (а. с. 16), свідчить про виконання наказу Міністерства юстиції України № 3013/5 від 03.09.2020 цього ж дня шляхом відкриття на це й же об`єкт нерухомого майна позивача нового розділу, як того вимагає ч. 1 ст. 14 вказаного Закону, на підставі раніше поданих документів для проведення державної реєстрації, а саме: довідки, серія та номер: 030-03/18, виданої 30.03.18 ТОВ «КК Пріоритет», технічного паспорту, серія та номер: 030-03/18, виданого 30.03.18 ТОВ «КК Пріоритет».

Отже, з огляду на відсутність належних доказів факту знищення об`єкту нерухомого майна, переданого в оренду відповідачу, колегія суддів вважає помилковими та безпідставними посилання апелянта на недоведеність позивачем факту його відновлення, як і на нетотожність об`єкта, зазначеного в інформаційній довідці за № 223668459 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованій 11.09.2020, з тим, що існував раніше та був переданий в оренду за договором.

До того ж, колегією суддів враховано, що заперечуючи проти позову саме у зв`язку зі знищення об`єкту оренди, доказів звернення до позивача з повідомленням про дострокове припинення договору оренди на підставі п. 8.3.2 договору, п. 4 ч. 2 ст. 291 ГК України відповідачем до суду не надано.

Посилання скаржника на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2020 у справі № 910/3945/20 колегією суддів відхиляється, оскільки вона є правозастосовним актом органу судової влади, спрямованим на регулювання індивідуальних правовідносин, тобто тих, що виникли саме між сторонами спору. Викладена в ній правова позиція не може бути визначальною для вирішення судом даного спору. Більше того, вказана постанова була ухвалена судом, виходячи з інших обставин справи, а саме: за відсутності доказів скасування у встановленому законом порядку рішення державного реєстратора, на підставі якого були вчинені реєстраційні дії щодо закриття розділу на об`єкт нерухомості.

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги, що закінчення строку договору не звільняє відповідача від обов`язку зі сплати орендної плати, а також послуг з водопостачання та водовідведення, користування вбиральнею та прилеглою земельною ділянкою протягом фактичного користування об`єктом оренди до моменту його повернення позивачу за актом приймання-передачі, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позов про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 163313,86 грн, що утворилася за період з червня 2019 року по травень 2020 року.

Крім цього, місцевим господарським судом також було стягнуто з відповідача 18 913,74 грн пені, нарахованої на загальну суму щомісячної заборгованості з орендної плати та перелічених вище послуг за період, починаючи з 1 числа кожного поточного місяця і обмежуючись 6-місячним строком, передбаченим ч. 6 ст. 232 ГК України.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України закріплено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 зазначеної норми пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Як уже зазначалося, п. 5.8 договору сторони передбачили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пеня у зазначеному в пункті 5.8 цієї угоди розмірі також нараховується і перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця на несвоєчасно, або не в повному обсязі сплачені платежі за використану електроенергію, послуги водопостачання і водовідведення, за користування прилеглою до об`єкту територію, а також за інші комунальні послуги, якщо такі були наданні орендодавцем орендарю (п. 5.9 договору).

Відповідно до п. 5.10 договору закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку оплатити орендну плату, комунальні послуги і за прилеглу територію в повному обсязі, з урахуванням заборгованості по цим платежам, пені та інших штрафних санкцій, якщо такі виникли в разі продовження займання ним об`єкту.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, за умовами п. 5.1 договору за користування об`єктом орендар сплачує не пізніше 25 числа попереднього місяця за наступний місяць орендну плату в сумі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн в місяць, у т.ч. ПДВ 1416 грн 67 коп станом на 15.02.2016.

Відповідно до п. 5.5 договору (в редакції додаткової угоди від 15.02.2017) орендар додатково сплачує орендодавцю за використану електроенергію, послуги водопостачання та водовідведення, пов`язані з використанням об`єкту, на підставі показників лічильників, згідно виставлених орендодавцем рахунків не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць. В разі, якщо водопостачання та водовідведення не буде заведено на об`єкт, орендар сплачує щомісяця за користування водою та водовідведенням 50 грн 00 коп., а починаючи з 01.04.2017, щомісяця орендар сплачуватиме за користування водою та водовідведенням 100 (сто) грн 00 коп. Також з 01.04.2017 орендар сплачує за користування вбиральнею 150 (сто п`ятдесят) грн на місяць.

Згідно з п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди від 15.02.2017) орендар додатково сплачує орендодавцю за використання прилеглої до об`єкту території (земельної ділянки) площею 100 кв.м. для стоянки автомобілів з розрахунку 8 (вісім) грн за один квадратний метр, а починаючи з 01.04.2017 орендар сплачуватиме за використання прилеглої до об`єкту території (земельної ділянки) площею 200 кв.м. для стоянки автомобілів з розрахунку 18 (вісімнадцять) грн за один квадратний метр в місяць згідно виставлених орендодавцем рахунків не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць.

З наведених умов договору вбачається, що сторони погодили різні строки для оплати відповідачем орендної плати і послуг з водопостачання та водовідведення, користування вбиральнею та прилеглою земельною ділянкою (далі - інших платежів), а саме: зобов`язання щодо сплати орендної плати мало виконуватися відповідачем не пізніше 25 числа попереднього місяця за наступний місяць, інші ж платежі повинні були сплачуватися ним не пізніше 5 числа поточного місяця за попередній місяць.

Наприклад, орендна плата за червень 2019 року мала бути сплачена орендарем не пізніше 25 травня 2019 року, у той час як інші платежі за червень 2019 року мали бути сплачені відповідачем не пізніше 5 липня 2019 року. Тобто право на нарахування пені у позивача виникло з 26 травня 2019 року - на заборгованість з орендної плати та з 6 липня 2019 - на заборгованість з інших платежів.

Натомість, з виконаного позивачем розрахунку вбачається, що пеня ним нараховувалася на загальну щомісячну суму заборгованості, включаючи як орендну плату, так й інші платежі, починаючи з 1 числа кожного поточного місяця.

Беручи до уваги відсутність правових підстав виходи за межі заявленої позивачем початкової дати періоду нарахування, колегія суддів погоджується з визначеною місцевим господарським судом початковою датою нарахування пені на заборгованість з орендної плати - 1 число кожного поточного місяця, утім, зазначає, що за початкову дату нарахування пені на заборгованість з інших платежів слід вважати не 1число кожного поточного місяця, а 6 число кожного наступного місяця, позаяк до вказаної дати не мало місце прострочення відповідача, а відтак право на нарахування пені у позивача ще не виникло.

З огляду на положення ч. 6 ст. 232 ГК України нараховування пені як на заборгованість з орендної плати, так і на заборгованість з інших платежів має припинятися через шість місяців саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а не від дня, заявленого позивачем початковою датою нарахування, як те було пораховано місцевим господарським судом.

До того ж, слід звернути увагу, якщо за загальний період заборгованості розмір облікової ставки НБУ змінювався, необхідно обчислювати розмір пені за кожний з періодів, коли діяла та чи інша облікова ставка НБУ, окремо.

Враховуючи вказані вище правила нарахування пені, не виходячи при цьому за межі визначеної позивачем початкової дати щомісячного нарахування, а також беручи до уваги визначену ним кінцеву дату періоду нарахування - 30.09.2020, за перерахунком суду апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання зобов`язання з оплати орендної плати у сумі 13141,37 грн, а за прострочення оплати інших платежів - у сумі 4840,28 грн, що разом складає 17981,65 грн.

Також судом першої інстанції стягнуто з відповідача 3% річних у сумі 4 248,04 грн за загальний період з 1 червня 2019 року по 30 вересня 2020 року, який був заявлений позивачем.

За умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних, враховуючи наведі вище обґрунтування, за винятком визначено ч. 6 ст. 232 ГК України правила, яке не підлягає застосуванню при розрахунку 3% річних, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% за прострочення виконання зобов`язання з оплати орендної плати у сумі 3065,35 грн, а за прострочення оплати інших платежів - у сумі 1078,52 грн, що разом складає 4143,87 грн.

Зважаючи на викладене, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та 3% річних підлягають задоволенню, однак, не в сумі, обчисленій місцевим господарським судом.

У силу ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

У розумінні вказаних норм зміна рішення може полягати у внесенні деяких поправок, зокрема, до резолютивної частини рішення (наприклад, зменшити чи збільшити суму, що підлягає стягненню, змінити розмір судового збору, що підлягає стягненню, тощо), не змінюючи при цьому викладеного в рішенні головного висновку місцевого господарського суду щодо прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах.

За таких обставин Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ФОП Бовдрича Олександра Миколайовича підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині розрахунку сум пені та 3% річних.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 267-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі №910/15783/20 змінити.

Абзаци 1, 2, 4 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

« Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) (04107, м. Київ, вул. Пугачова, буд. 17; ) 163 313,86 грн (сто шістдесят три тисячі триста тринадцять грн 86 коп) основного боргу, 17981,65 грн (сімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят одну грн 65 коп) пені, 4143,87 грн (чотири тисячі сто сорок три грн 87 коп) трьох процентів річних, а також 2781,59 грн (дві тисячі сімсот вісімдесят одну грн. 59 коп) судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити».

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 у справі №910/15783/20.

4. Стягнути з Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) (04107, м. Київ, вул. Пугачова, буд. 17; ) на користь фізичної особи - підприємця Бовдрича Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 553,23 грн (п`ятсот п`ятдесят три грн 23 коп) судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.В. Кропивна