СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. Справа № 922/1742/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Шевель О.В.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. № 96 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2020 у справі №922/1742/18 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області колегією суддів у складі: головуючий суддя Рильова В.В., суддя Новікова Н.А., суддя Присяжнюк О.О., повний текст рішення складено 23.11.2020)

за позовом фізичної особи ОСОБА_2 , село Гаразджа, Луцький район, Волинська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", м.Харків,

про стягнення вартості частини майна,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року фізична особа ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", в якому просив стягнути з відповідача суму вартості частини майна та прибутку товариства внаслідок виключення учасника в розмірі 405 641,40 грн, 3% річних в розмірі 14 303,00 грн та інфляційні втрати в розмірі 57 306,23 грн.

26.09.2018 позивачем подано заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог (вх.№28317), в якій останній просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" на користь ОСОБА_2 суму ринкової вартості частини майна: нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 2 580 407,90 грн. Вказану заяву прийнято судом ухвалою від 02.10.2018.

27.04.2020 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (вх.№9971), в якій останній просив стягнути з відповідача вартість частини майна в розмірі 31 067 077,17 грн, 3% річних в розмірі 3 913 942,43 грн, а також інфляційні втрати в розмірі 13 541 583,73 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх.№9971) та ухвалено здійснювати подальший розгляд справи з її урахуванням.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.11.2020 позовні вимоги фізичної особи ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" на користь фізичної особи ОСОБА_2 суму вартості частини майна та прибутку товариства внаслідок виключення учасника в розмірі 31 067 077,17 грн, 3% річних в розмірі 2 991 592,79 грн, інфляційні втрати в розмірі 7 699 140,31 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 38 706,12 грн та витрати за проведення судової експертизи в розмірі 65 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 587 661,04 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що за даними балансу Товариства станом на 31.03.2016 загальна вартість активів ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" складала 15,1 тис. грн. З урахуванням ринкової вартості нежитлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 станом на 15.03.2016 в розмірі 48415530,00 грн без ПДВ /48415,5 тис. грн./ та ринкової вартості будинку (гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_2 станом на 15.03.2016 в розмірі 3624929,17 грн без ПДВ /3624,9 тис. грн./ - визначених у Висновку експерта № 2954 від 01.04.2020 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи, вартість активів ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" становить: Активи ТОВ "ЛБІ МНТУ" = 48 415,5 тис. грн + 3 624,9 тис. грн +15,1 тис. грн. = 52055,5 тис. грн. За даними балансу ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" станом на 31.03.2016 загальна сума зобов`язань становила 33,6 тис. грн. Отже, вартість чистих активів Товариства становить: Чисті Активи = Активи - Зобов`язання; Чисті Активи ТОВ "ЛБІ МНТУ" = 52055,5 тис. грн - 33,6 тис. грн. = 52 021,9 тис. грн. Таким чином, як зазначено судом, вартість частки (35%) майна (в т.ч. прав інтелектуальної власності, нежитлових приміщень) ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", що належить до виплати ОСОБА_2 станом на 15 березня 2016 року - дату виходу зі складу учасників товариства, складає: 52 021,9 тис. грн х 35% = 18 207,67 тис. грн.

Також, як встановлено судом, починаючи з 03.12.2012 TOB "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" фактично володіє усією площею 850,7 кв.м нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 . Отже, реконструйована площа 1750,8 кв.м 3-го та 4-го поверхів приміщення за адресою АДРЕСА_1 , та реконструйована площа 205,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , є фактичною власністю ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та підлягає оцінці і поділу у зв`язку з виключенням ОСОБА_2 , як учасника ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" зі складу учасників. Матеріали справи містять Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20145116 від 08.09.2008 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4293,5 кв.м, а також Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25188564 від 01.02.2010 за адресою: АДРЕСА_3 на підставі рішення суду № 6/71-75 від 14.12.2009 (згідно якого загальна площа становить 850,7 кв.м). Зважаючи на встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" частки 35% в незареєстрованому майні - нежитлових приміщеннях (згідно фактичної площі об`єкта нерухомості), що становить 12 859 407,17 грн, є обґрунтованими та задоволені судом.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 16 березня 2016 року по 31 травня 2020 року в розмірі 3 913 942,43 грн та інфляційних у період квітень 2016 року - лютий 2020 року суд встановив, що обраний ОСОБА_2 період нарахування 3% річних та інфляційних на грошове зобов`язання відповідача не відповідає статті 54 Закону України "Про господарські товариства" і визначеному у пункті 4.18. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут міжнародного науково-технічного університету" строку виплати частини майна Товариства при виході з нього Учасника - 12 місяців з дня виходу. Водночас, місцевий господарський суд самостійно визначив суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних нарахувань. Здійснивши самостійний розрахунок 3% річних суд зазначив, що арифметично правильними є нарахування трьох процентів річних у період з 16.03.2017 по 31.05.2020 на суму 2 991 592,79 грн. За розрахунком суду інфляційне збільшення суми боргу з квітня 2017 року по лютий 2020 року становить 7 699 140,31 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині і стягнення з ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" 3% річних в розмірі 2 991 592,79 грн та інфляційних втрат в розмірі 7 699140,31 грн. В решті позовних вимог ОСОБА_2 до товариства суд відмовив, у зв`язку із безпідставністю відповідних нарахувань.

ОСОБА_1 звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2020 у справі № 922/1742/18 скасувати повністю та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції порушує інтереси ОСОБА_1 , її права, як засновника ТОВ «ЛБІ МНТУ», оскільки таким рішенням було визначено до виплати вартість частини майна товариства станом на 15.03.2016 в розмірі 35%, яка є очевидно та значно завищеною, що впливає на баланс її інтересів, як іншого засновника та порушує такі права і інтереси, оскільки факт завищення вартості частини майна, яка підлягає виплаті на користь виключеного учасника (позивача), безпідставно зменшує розмір вартості частини майна, яке фактично залишається у товариства і належить іншим засновникам. В даному випадку на користь позивача було здійснено стягнення не 35%, а більше 100% вартості майна товариства, що безумовно порушує права і інтереси ОСОБА_1 , як іншого засновника даного товариства.

Зазначає, що ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «ЛБІ МНТУ» будь-яким чином не вніс право власності на об`єкт інтелектуальної власності загальною вартістю 1130862,00 грн як 35% статутного фонду товариства. Сам об`єкт інтелектуальної власності та патент на нього або будь-які інші документи стосовно такого об`єкту чи право власності на нього ОСОБА_2 до ТОВ «ЛБІ МНТУ» ніколи не передавалось та завжди залишались у власності, безпосередньому володінні і користуванні ОСОБА_2 . Між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБІ МНТУ» не укладалось будь-яких договорів про передачу прав на об`єкт інтелектуальної власності загальною вартістю 1130862,00 грн та актів приймання-передачі прав на об`єкт інтелектуальної власності. Вартість такого об`єкта інтелектуальної власності не було внесено до самостійного балансу ТОВ «ЛБІ МНТУ».

Крім того, посилається на те, що при виключенні 15.06.2016 ОСОБА_2 зі складу учасників ТОВ «ЛБІ МНТУ» протоколом загальних зборів було вирішено повернути йому внесене ним до статутного капіталу товариства права власності на винахід «Пристрій для діагностики захворювань», засвідчене патентом на винахід № НОМЕР_1 , виданим державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, вартістю 1130862,00 грн, чим задекларовано, що відповідний патент ніколи не перебував та/або право власності на нього ніколи не перебувало та не знаходилось у розпорядженні, користуванні, володінні чи власності ТОВ «ЛБІ МНТУ» і після виключення ОСОБА_2 зі складу учасників ТОВ «ЛБІ МНТУ» будь-яким чином не претендує на право власності на відповідний патент. Зазначає, що 02.11.2003 було припинено дію такого патенту на винахід № НОМЕР_1 «Пристрій для діагностики захворювань» у зв`язку із несплатою річного збору.

Формування ОСОБА_2 своєї частки розміром 35% у статутному капіталі ТОВ «ЛБІ МНТУ» станом на 15.03.2016 наявними у матеріалах справи документами не підтверджується.

Стосовно посилань суду на ту обставину, що поряд із вартістю частини 35% в сумі 18207670,00 грн на користь позивача підлягає стягненню також вартість частини 35% у незареєстрованому майні, що належить до виплати ОСОБА_2 станом на 15.03.2016 розміром 12859407,17 грн, зазначає, що у ТОВ «ЛБІ МНТУ» наявні правовстановлюючі документи (судові рішення), якими чітко визначено об`єкти нерухомого майна та їх площу. Будь-які інші (незареєстровані) приміщення не є та не були власністю відповідача та не входили до його активів станом на час виключення позивача.

19.03.2021 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3367), в якому позивач просить закрити апеляційне провадження у справі №922/1742/18 на підставі п.3 ч.1 ст.264 ГПК України, посилаючись на те, що оскаржуване рішення не містить відомостей про ОСОБА_1 чи про її права.

22.04.2021 на електронну адресу суду від представника позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання (вх.№4723), в якому представник просить розгляд справи відкласти через зайнятість в іншому судовому процесі у справі №561/1050/20, яка слухається Сарненським районним судом Рівненської області.

22.04.2021 на електронну адресу суду від представника позивача ОСОБА_4 надійшли клопотання (вх.№4724, №4725), в яких представник просить розгляд справи відкласти, посилаючись на те, що він 11.04.2021 перетнув державний кордон України і у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2021 №230 зобов`язаний перебувати на самоізоляції два тижні до 23.04.2021.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Проти клопотань представників позивача про відкладення розгляду справи заперечував з підстав їх необґрунтованості.

Представники позивача у судове засідання 22.04.2021 не прибули.

Колегія суддів розглянувши клопотання представників позивача про відкладення розгляду справи вважає, що у задоволенні клопотань слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Частиною 1 ст.273 ГПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно з ч.4 ст.120 ГПК України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

В даному випадку представниками позивача не наведено та не обґрунтовано обставин, які унеможливлюють вирішення даного апеляційного провадження в даному судовому засіданні.

Водночас, судом враховується, що позивачем у відзиві на апеляційну скаргу чітко викладено свою позицію щодо апеляційної скарги та оскаржуваного рішення суду першої інстанції; колегія суддів заслухала представників позивача у судовому засіданні 05.04.2021.

Крім того, колегія суддів зазначає, що представник позивача ОСОБА_4 , перебуваючи на самоізоляції, не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до статті 197 ГПК України, проте не скористався своїм правом.

Представник позивача Терлецький О.М. у клопотанні зазначив, що він буде зайнятий в іншому судовому процесі у іншій справі. Проте, як вбачається з доданих до клопотання документів, справа №561/1050/20 була призначена до розгляду Сарненським районним судом Рівненської області на 22.04.2021 ухвалою від 09.04.2021, в той час як судом апеляційної інстанції було оголошено перерву у справі №922/1742/18 - 05.04.2021, тобто раніше, і представником позивача ОСОБА_3 не обґрунтовано підстав надання переваги саме справі №561/1050/20.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не був позбавлений права особистої участі у судовому засіданні як у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, так і у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до статті 197 ГПК України, проте також не скористався своїм правом.

Колегія суддів також бере до уваги, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. № 96 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2020 у справі №922/1742/18 було відкрито ухвалою суду 03.03.2021, і цією ухвалою було доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

За таких обставин, враховуючи законодавчо обмежені строки щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду, відсутність можливості завчасного повідомлення учасників справи про наступне судове засідання, відсутність обставин, які унеможливлюють вирішення даного апеляційного провадження в даному судовому засіданні, колегія суддів вважає, що у задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_4 та представника позивача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2001 згідно протоколу №1 Установчих зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" затверджено Установчий договір товариства, засновниками якого стали Закрите акціонерне товариство «Міжнародний науково-технічний університет», фізична особа ОСОБА_5 , фізична особа ОСОБА_2 ; призначено Стеценка Г.С. на посаду ректора ТОВ «ЛБІ МНТУ», надано ОСОБА_6 всі повноваження, які необхідні для здійснення державної реєстрації товариства.

Відповідно до п.2.3 Установчого договору товариство є правонаступником рухомого та нерухомого майна, грошових коштів та будь-яких нематеріальних активів Луцького біотехнічного інституту Міжнародного науково-технічного університету.

Згідно з п.3.1 Установчого договору для забезпечення діяльності товариства за рахунок вкладів засновників створюється статутний фонд у розмірі 3 231 035,00 грн. Статутний фонд товариства розподіляється між засновниками таким чином: Закрите акціонерне товариство «Міжнародний науково-технічний університет» - 23%, ОСОБА_5 42%, ОСОБА_2 35%.

Умовами п.3.2 Установчого договору визначено, що кожен з засновників, до моменту реєстрації товариства, вносить вказаний в п.3.3. вклад до статутного фонду товариства.

Відповідно до п.3.3 Установчого договору вкладами засновників до статутного фонду товариства є:

- ЗАТ «Міжнародний науково-технічний університет» - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 619,7 кв.м, вартістю 190700,00 грн та нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2485,1 кв.м, вартістю 552438,00 грн;

- ОСОБА_2 - право власності на винахід «Пристрій для діагностики захворювань», засвідчене патентом на винахід № НОМЕР_1 , виданим Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, вартістю 1130862,00 грн;

- ОСОБА_5 право власності на винахід «Спосіб видобутку вуглеводної сировини», засвідчене патентом на винахід № НОМЕР_2 , виданим Держпатентом України, вартістю 1357035,00 грн. Підтвердженням внесення відповідного вкладу до статутного фонду товариства є акти приймання-передачі.

Пунктом 3.8 Установчого договору передбачено, що засновнику, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства.

25.07.2001 виконкомом Луцької міської ради зареєстровано Статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково- технічного університету".

Відповідно до п.4.1 Статуту статутний фонд товариства становить 3231035,00 грн.

Згідно з п.4.2 Статуту порядок утворення статутного фонду, розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення вкладів визначаються договором, а також внутрішніми документами товариства.

Вклад, оцінений в гривнях, становить частку засновника/учасника у статутному фонді. Якщо вклад зроблено не грошовими коштами, його оцінка здійснюється за взаємною згодою засновників/учасників і оформлюється протоколом зборів (п.4.3 Статуту).

Відповідно до п.4.4 Статуту учаснику товариства, який повністю вніс вклад, видається свідоцтво товариства.

Умовами п.4.18 Статуту передбачено, що при виході учасника з товариства йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

За змістом п.4.19 Статуту учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Згідно з п.5.1 Статуту майно товариства складають основні фонди, обігові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображена в самостійному балансі товариства.

Пунктом 5.2.1 Статуту визначено, що товариство є власником майна, переданого йому засновниками/учасниками у власність.

ІНФОРМАЦІЯ_1 засновник товариства ОСОБА_5 помер. Спадкоємицею майна ОСОБА_5 стала його дружина - ОСОБА_1 .

30.06.2005 ОСОБА_1 було прийнято до складу учасників товариства за згодою інших учасників.

08.06.2012 загальними зборами ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" прийнято рішення про дострокове звільнення ОСОБА_2 з посади ректора товариства і призначення на посаду ректора ОСОБА_1

01.02.2016 відбулося засідання загальних зборів (позачергових) Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", що підтверджується протоколом №1 (а.с.41-42 т.1), на якому було встановлено, що учасник товариства ОСОБА_2 , який володіє 35% статутного капіталу товариства, постійно, самостійно або через фірму ТОВ «Освіта-Плюс», єдиним засновником та учасником, а також директором якої він є, ініціює подачу до загальних та господарських судів позовів про стягнення з ТОВ «ЛБУ МНТУ» грошових коштів та також перешкоджає діяльності товариства іншими способами та діями як в минулому, так і на теперішній час, в зв`язку з чим вирішено:

-Зобов`язати ОСОБА_2 у строк до 01.03.2016, як єдиного засновника та директора ТОВ «Освіта-Плюс»: у визначеному Господарським процесуальним кодексом України порядку відмовитись від позову у господарській справі №903/914/15 про стягнення з ТОВ «ЛБІ МНТУ» 1 799 045,42 грн; у визначеному чинним законодавством порядку безоплатно передати ТОВ «ЛБІ МНТУ» від ТОВ «Освіта-Плюс» право власності на складське приміщення В-1, пл. 459,8 кв.м в АДРЕСА_1 .

-Попередити ОСОБА_2 , що у випадку не вчинення наведених дій його буде виключено зі складу учасників ТОВ «ЛБУ МНТУ».

15.03.2016 на засіданні загальних зборів (позачергових) Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" (протокол № 2) вирішено виключити зі складу засновників ТОВ "ЛБІ МНТУ" ОСОБА_2 та повернути останньому його внесок до статутного капіталу товариства, а саме право власності на винахід "Пристрій для діагностики захворювань", засвідчене патентом на винахід № НОМЕР_1 , виданим державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, вартістю 1 130 862,00 грн (а.с.183-187 т.1).

15.09.2017 ОСОБА_2 звернувся до ТОВ "ЛБІ МНТУ" з заявою , в якій просив виплатити йому ринкову вартість частини майна ТОВ "ЛБІ МНТУ" з урахуванням ринкової вартості основних засобів, пропорційно частці ОСОБА_2 в розмірі 35% в статутному фонді товариства.

Позивач зазначає, що жодних дій вказаних у пунктах 4.18, 4.19 Статуту товариство не здійснило, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Щодо права ОСОБА_1 на оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2020 у справі №922/1742/18, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Спір у даній справі є корпоративним.

Згідно з ч.1 ст.167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно Установчого договору ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", засновниками товариства є: Закрите акціонерне товариство «Міжнародний науково-технічний університет», фізична особа ОСОБА_5 , фізична особа ОСОБА_2 .

В обґрунтування свого права на оскарження рішення суду, ОСОБА_1 посилається на те, що вона 30.06.2005 була прийнята до складу учасників товариства за згодою інших учасників, та в подальшому приймала участь в загальних зборах, як учасник товариства.

Зі змісту рішення Господарського суду Волинської області від 17.12.2012 у справі №5004/1345/1221.05.2003 вбачається, що засновник ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2005, зареєстрованого в реєстрі за номером 3-1174 (номер спадкової справи 486/03), посвідченого державним нотаріусом Другої Київської нотаріальної контори Ткач О.А., спадкоємицею майна ОСОБА_5 є його дружина - ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з частки в Статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного Університету", що становить 1357035 грн та складає 42% Статутного фонду товариства, який належав померлому ОСОБА_5 на підставі довідки ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", виданої 21.06.2005 за №216. 30.06.2005 ОСОБА_1 було прийнято до складу учасників товариства за згодою інших учасників, яка в подальшому приймала участь в загальних зборах, як учасник товариства. 08.06.2012 та 31.08.2012 відбулися загальні збори ТзОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" на яких прийнято та підтверджено рішення про дострокове звільнення ОСОБА_2 з посади ректора товариства і призначення на посаду ректора ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", одним із засновників товариства та його керівником (з 08.06.2012) є ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що спір у даній справі є корпоративним, ОСОБА_1 є засновником ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", позивачем заявлено вимогу про стягнення з товариства вартість частини майна та прибутку товариства внаслідок його виключення як учасника, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується корпоративних прав та обов`язків апелянта.

Частиною 1 ст.167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Правовідносини сторін станом на момент виходу (виключення) учасника товариства -позивача у справі врегульовані Цивільним кодексом України та Законом України «Про господарські товариства».

Частиною 1 ст.140 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, в редакції чинний на момент виключення) передбачено, що товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦК України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.

Згідно з частинами 1, 2 ст.144 ЦК України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів. Не допускається звільнення учасника товариства з обмеженою відповідальністю від обов`язку внесення вкладу до статутного капіталу товариства, у тому числі шляхом зарахування вимог до товариства.

Нормами ч.1 ст.145 ЦК України визначено, що Вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Частиною 4 ст.145 ЦК України унормовано, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, виключення учасника із товариства.

Частинами 2, 3 ст.148 ЦК України передбачено, що учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Спори, що виникають у зв`язку з виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, у тому числі спори щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати, вирішуються судом.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній станом на момент виключення) товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Статтею 51 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній станом на момент виключення) передбачено, що установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю, крім відомостей, зазначених у статті 4 цього Закону, повинні містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними вкладів, розмір і порядок формування резервного фонду, порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі. Зміни вартості майна, внесеного як вклад, та додаткові внески учасників не впливають на розмір їх частки у статутному капіталі, вказаної в установчих документах товариства, якщо інше не передбачено установчими документами.

Відповідно до ст.54 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній станом на момент виключення) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що при розгляді справи судом першої інстанції відповідачем у справі неодноразово заявлялись заперечення стосовно внесення ОСОБА_2 своєї частки до статутного фонду товариства. В зв`язку з ненаданням судом першої інстанції належної оцінки даним обставинам, судом були зроблені помилкові висновки щодо наявності у позивача права на виділ йому частки та прибутку товариства внаслідок виключення учасника з товариства, яке на думку апелянта у нього відсутнє.

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" було створено та зареєстроване у 2001 році.

Поняття і види господарських товариств, правила їх створення, а також права і обов`язки їх учасників та засновників були врегульовані Законом України «Про господарські товариства».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції 2001 року) господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Статтею 50 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції 2001 року) унормовано, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний фонд, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Учасники товариства несуть відповідальність в межах їх вкладів. У випадках, передбачених установчими документами, учасники, які не повністю внесли вклади, відповідають за зобов`язаннями товариства також у межах невнесеної частини вкладу.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції 2001 року) товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Статтею 13 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції 2001 року) передбачено, що вкладами учасників та засновників товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті. Вклад, оцінений у карбованцях, становить частку учасника та засновника у статутному фонді. Порядок оцінки вкладів визначається в установчих документах товариства, якщо інше не передбачено законодавством України.

Згідно зі ст.52 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції 2001 року) учасник зобов`язаний повністю внести свій вклад не пізніше року після реєстрації товариства. У разі невиконання цього зобов`язання у визначений строк учасник, якщо інше не передбачено установчими документами, сплачує за час прострочки 10 відсотків річних з недовнесеної суми. Учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній на дату виходу) учасники товариства несуть відповідальність в межах їх вкладів. Учасники товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов`язаннями у межах вартості невнесеної частини вкладу кожного з учасників.

Згідно зі ст.54 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній на дату виключення) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Статтею 64 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції чинній на дату виключення) визначено, що учасника товариства з обмеженою відповідальністю, який систематично не виконує або неналежним чином виконує обов`язки, або перешкоджає своїми діями досягненню цілей товариства, може бути виключено з товариства на основі рішення, за яке проголосували учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. При цьому цей учасник (його представник) у голосуванні участі не бере. Виключення учасника з товариства призводить до наслідків, передбачених статтями 54 і 55 цього Закону.

15.06.2001 згідно Установчого договору було створено Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", засновниками якого стали Закрите акціонерне товариство «Міжнародний науково-технічний університет» (23% статутного фонду), фізична особа ОСОБА_5 (42% статутного фонду), фізична особа ОСОБА_2 (35% статутного фонду).

Умовами п.3.2 Установчого договору визначено, що кожен з засновників, до моменту реєстрації товариства, вносить вказаний в п.3.3. вклад до статутного фонду товариства.

Вкладом, зокрема, ОСОБА_2 до статутного фонду товариства є право власності на винахід «Пристрій для діагностики захворювань», засвідчене патентом на винахід № НОМЕР_1 , виданим Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, вартістю 1130862,00 грн.

25.07.2001 за №0060760 зареєстровано Статут ТОВ "Луцький біотехнічний Інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", Установчий договір ТОВ "ЛБІ МНТУ" та видано Свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ "ЛБІ МНТУ".

Отже, з 25.07.2001 право власності на об`єкт інтелектуальної власності загальною вартістю 1 130 862,00 грн повинно було бути внесене ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ ЛБІ МНТУ, а отже, передано товариству у власність в порядку визначеному Статутом та законодавством.

Відповідно до п.5.1. Статуту майно товариства складають основні фонди, обігові кошти а також інші цінності, вартість яких відображена в самостійному балансі товариства.

Згідно із приписами п.5.2.1 Статуту товариство є власником майна переданого йому засновниками/учасниками у власність.

Порядок передачі права власності на винахід станом на момент створення товариства і на теперішній час врегульований Законом України «Про охорону права на винаходи і корисні моделі».

Так, у відповідності до ст.1 Закону України «Про охорону права на винаходи і корисні моделі» (у редакції, чинній у 2001 році) винахід - технологічне (технічне) вирішення, що відповідає умовам патентоздатності (новизні, винахідницькому рівню і промисловій придатності); патент (патент на винахід, деклараційний патент на винахід, деклараційний патент на корисну модель, патент (деклараційний патент) на секретний винахід, деклараційний патент на секретну корисну модель) - охоронний документ, що засвідчує пріоритет, авторство і право власності на винахід (корисну модель); патент на винахід - різновид патенту, що видається за результатами кваліфікаційної експертизи заявки на винахід.

Частиною 6 ст.28 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» унормовано, що власник патенту може передавати на підставі договору право власності на винахід (корисну модель) будь-якій особі, яка стає його правонаступником, а щодо секретного винаходу (корисної моделі) - тільки за погодженням із Державним експертом.

Власник патенту надає будь-якій особі дозвіл (видає ліцензію) на використання винаходу (корисної моделі) на підставі ліцензійного договору, а щодо секретного винаходу (корисної моделі) такий дозвіл надається тільки за погодженням із Державним експертом. За ліцензійним договором власник патенту (ліцензіар) передає право на використання винаходу (корисної моделі) іншій особі (ліцензіату), яка бере на себе зобов`язання вносити ліцензіару обумовлені договором платежі і здійснювати інші дії, передбачені договором про виключну або невиключну ліцензію. За договором про виключну ліцензію ліцензіар передає право на використання винаходу (корисної моделі) ліцензіату в певному обсязі, на визначеній території і на обумовлений строк, залишаючи за собою право використовувати винахід (корисну модель) в частині, що не передається ліцензіату. При цьому ліцензіар не має права надавати ліцензії на використання винаходу (корисної моделі) іншій особі на цій же території в обсязі наданих ліцензіату прав (ч.7 ст.28 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі»).

Відповідно до ч.8 ст.28 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» договір про передачу права власності на винахід (корисну модель) і ліцензійний договір вважаються дійсними, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані сторонами. Передача права власності на винахід (корисну модель) та надання ліцензії на використання винаходу (корисної моделі) вважаються дійсними для будь-якої особи з дати публікації відомостей про це в офіційному бюлетені та внесення їх до Реєстру.

Власник патенту повинен сплачувати відповідні збори за підтримання чинності патенту і добросовісно користуватися виключним правом, що випливає з патенту (ст.29 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі»).

Таким чином, обов`язковими умовами передачі товариству до статутного фонду майнових прав (права власності) на винахід є укладення в письмовій формі договору про передачу права власності на винахід.

Також, умовою набуття винаходом (об`єктом інтелектуальної власності) статусу майна товариства (у разі передання такого винаходу до статутного фонду товариства як внеску учасника), є передача такого майна товариству, яка оформлюється договором та актом приймання передачі, та відображення вартості такого майна в самостійному балансі товариства.

Пунктом 4.4 Статуту передбачено, що учаснику товариства, який повністю вніс вклад, видається свідоцтво товариства.

Як вже зазначалось, Установчим договором товариства визначено, що ОСОБА_2 формує статутний фонд товариства за рахунок внеску у вигляді права власності на винахід «Пристрій для діагностики захворювань», засвідчене патентом на нахід № НОМЕР_1 , виданий Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства світи і науки України, вартістю 1 130 862 грн - 35 % статутного фонду товариства.

Тобто, внеском ОСОБА_2 до статутного фонду товариства мало бути саме право власності на винахід, що засвідчене патентом, і на момент створення (реєстрації) товариства розмір статутного капіталу та частка в статутному капіталі позивача була лише номінально зареєстрована, однак фактично ще не внесена.

Однак, в матеріалах справи відсутній договір про передачу права власності на винахід та акт приймання-передачі, якими підтверджувалось би передання позивачем до статутного фонду відповідача права власності на об`єкт інтелектуальної власності загальною вартістю 1 130 862,00 грн та самостійний баланс ТОВ ЛБІ МНТУ, в якому відображено об`єкт інтелектуальної власності вартістю 1 130 862,00 грн.

При цьому, надане позивачем до матеріалів справи свідоцтво учасника товариства, видане ОСОБА_2 , колегія суддів вважає неналежним доказом здійснення такого внеску.

Як свідчать матеріали справи, 15.06.2001 ОСОБА_2 був призначений на посаду ректора Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" (протокол №1 установчих зборів) та звільнений з посади згідно рішення загальних зборів товариства 08.06.2012.

Позивачем на підтвердження внесення своєї частки до статутного фонду товариства надано свідоцтво учасника товариства видане ОСОБА_2 Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" 23.02.2012, відповідно до якого його частка у статутному фонді товариства складає 1130 862,25 грн, що відповідає 35% Статутного капіталу. Загальний внесок ОСОБА_2 сформований правом власності на винахід " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", яке засвідчується патентом на винахід № НОМЕР_1 , виданим Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, вартістю 1 130 862,00 грн. Свідоцтво підписано директором ТОВ «Луцький біотехнічний інститут міжнародного науково-технічного університету» ОСОБА_2 , з зазначенням про відсутність посади бухгалтера (а.с.40 т.1).

Зі змісту листа Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 26.09.2018 №1287/1.6 вбачається, що патент України на винахід № НОМЕР_1 «Пристрій для діагностики захворювань» був виданий на підставі перереєстрації авторського свідоцтва № НОМЕР_3 (заявка №4343739/SU від 02.11.1987). Відомості про це опубліковано 15.08.2000 в офіційному бюлетені «Промислова власність» №3. Винахідники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , власник патенту ОСОБА_2 . Право власності на зазначений патент в період з 2001 по 2016 не передавалося. Дію патенту № НОМЕР_1 припинено з 02.11.2003 у зв`язку з несплатою річного збору за підтримання його чинності (а.с.78-79 т.2).

З урахуванням наведеного, 23.02.2012 ОСОБА_2 було видано самому собі свідоцтво учасника товариства про внесення вкладу (права власності засвідчене патентом на винахід № НОМЕР_1 ) до статутного фонду відповідача, яке перестало існувати внаслідок припинення дії патенту ще 02.11.2003.

Колегія суддів зазначає про неможливість формування статутного фонду за рахунок неіснуючого активу - права власності на патент, що припинений.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до наданого позивачем свідоцтва учасника товариства, з огляду на те, що перебуваючи на посаді ректора ТОВ ЛБІ МНТУ ОСОБА_2 мав безпосередній доступ до всієї документації товариства, зокрема, і до бухгалтерської, про що свідчить його власноручний підпис на свідоцтві учасника щодо відсутності посади бухгалтера та мав можливість видати собі свідоцтво учасника товариства, без передання своєї частки до статутного фонду.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються посилання позивача про внесення ним своєї частки до статутного фонду ТОВ «ЛБІ МНТУ» у розмірі 1 130 862,00 грн -35%.

В матеріалах справи містяться постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 30.10.2012 у справі №5004/725/12 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький інститут новітніх технологій" (Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2006, повернення приміщення та звільнення відповідачем вказаного приміщення, в якій судом, зокрема встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді ректора ТОВ "ЛБІ МНТУ", на момент укладення оспорюваного договору, діяв як одноособовий виконавчий орган цього товариства, являвся представником вказаного товариства і міг укладати зазначений договір купівлі-продажу, на підставі п.п.8.23, 8.24.2 Статуту даного товариства. Проте, відчуження ОСОБА_2 , як ректором товариства, нежитлового приміщення ТОВ "ЛБІ МНТУ", яке входило до статутного фонду даного товариства і слугувало базою для виконання статутних цілей цього товариства, ТОВ "Освіта-Плюс", засновником якого він являвся, через директора ТОВ "Освіта-Плюс", є правочином, який вчинено за зловмисною домовленістю ОСОБА_2 , як ректора ТОВ "ЛБІ МНТУ" з директором ТОВ "Освіта-Плюс" (на той час ОСОБА_9 , призначеною ОСОБА_2 , як засновником) в особистих інтересах ОСОБА_2 з метою отримання ним власної вигоди та всупереч інтересам ТОВ "ЛБІ МНТУ".

Також не приймається до уваги колегією суддів доводи позивача стосовно припинення дії патенту України на винахід №27162 «Пристрій для діагностики захворювань» від 22.11.2000, в зв`язку з несплатою річного збору за підтримання його чинності саме відповідачем, після передачі його позивачем до статутного фонду, з огляду на відсутність, як вже зазначалось, акту приймання-передачі, договору, відсутність відповідної публікації в офіційному бюлетені та внесення його до Державного реєстру патентів України на винаходи, згідно положень ч.8 ст.28 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», після якого у товариства виник би обов`язок на підставі ст. ст.29 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», як у нового власника патенту сплачувати відповідні збори за підтримання чинності патенту.

Колегія суддів також вважає неправомірними посилання позивача на положення глави 39 ЦК України «Право інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок», з огляду на те, що згідно Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, тоді як до даних правовідносин повинні бути застосовані норми, чинні станом на момент створення ТОВ «Луцький біотехнічний інститут міжнародного науково-технічного університету», оскільки дія патенту №27162 була припинена з 02.11.2003.

Участь у Товаристві майном і узгодження між учасниками спільного управління ним наділяє учасника корпоративними правами, а тому відносини щодо цих прав мають характер корпоративних правовідносин (частини перша, третя статті 167 ГК України).

Законодавець імперативно врегулював питання щодо строку сплати статутного капіталу (внесення вкладів до статутного капіталу) учасниками Товариства - до закінчення першого року з дня державної реєстрації Товариства (абзац перший частини третьої статті 144 ЦК України, частина перша статті 52 Закону). Цей строк надається для поступового виконання кожним учасником свого корпоративного обов`язку перед Товариством щодо формування статутного капіталу (вносити свої вклади у розмірі, порядку та коштами (засобами), що передбачені установчими документами) (пункти 1, 2 частини першої статті 117 ЦК України, абзац третій частини третьої статті 88 ГК України, пункт „б статті 11 Закону). Формування учасниками статутного капіталу є їх юридичним обов`язком перед Товариством.

Отже, до закінчення першого року з дня державної реєстрації Товариства розмір часток кожного з учасників встановлюється виключно статутом.

Закон імперативно врегулював питання щодо дій Товариства у разі невнесення (неповного внесення) учасниками своїх вкладів до закінчення встановленого річного строку. Згідно з частиною третьою статті 144 ЦК України, частиною другою статті 52 Закону загальні збори учасників Товариства приймають одне з таких рішень: про виключення із його складу тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію Товариства.

Однак, законом не було врегульовано подальшого перебігу правовідносин у випадку неприйняття загальними зборами учасників товариства передбачених частиною третьою статті 144 ЦК України і частиною другою статті 52 Закону рішень, і дане питання підлягало законодавчому врегулюванню, про що було зазначено і у рішенні Конституційного Суду України від 05.02.2013 у справі №1-3/2013 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю „Ліхтнер Бетон Львів щодо офіційного тлумачення положень частини четвертої статті 58, частини першої статті 64 Закону України „Про господарські товариства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що заперечення позивача про відсутність в матеріалах справи доказів внесення внеску ОСОБА_5 спадкоємницею якого являється ОСОБА_1 - апелянт у справі, не стосуються предмету спору у даній справі та не спростовують обставин наявності ОСОБА_1 в ЄДР як засновника товариства та висновків, зроблених судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст.77 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст.78 ГПК України унормовано, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однією з складових змісту корпоративних прав є право учасника на одержання вартості частини майна, пропорційно його частці у статутному капіталі товариства, виплату частки прибутку, одержаного товариствам в даному році до моменту його виходу. Однак, враховуючи, що позивачем до статутного фонду не було внесено свою частку, то і підстави для стягнення з відповідача частки вартості майна та прибутку відсутні.

Місцевий господарський суд на дані обставини уваги не звернув, хоча відповідач неодноразово наголошував на тому, що ОСОБА_2 своєї частки до статутного фонду ТОВ «ЛБІ МНТУ» у вигляді права власності на винахід «Пристрій для діагностики захворювань», засвідченого патентом на нахід № НОМЕР_1 , виданий Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства світи і науки України, вартістю 1 130 862 грн не вніс, та вирішив спір не надавши оцінку доводам іншої сторони про відсутність доказів внесення позивачем своєї частки та набуття ним корпоративного права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак, ухвалене у справі рішення суду першої інстанцій вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на обґрунтоване рішення. У справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001 ЄСПЛ зазначив, що лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя.

У Рішенні ЄСПЛ "Мала проти України" від 17.11.2014 суд погодився з доводами заявниці про наявність порушення статті 6 Конвенції у випадку ненадання судом оцінок аргументові заявниці, що мав ключове значення для результатів провадження.

Пунктом 1 ч.1 ст.277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що недоліки, яких припустився суд першої інстанцій при прийнятті оскаржуваного рішення, свідчать про не з`ясування обставин, що мають значення для справи, та як наслідок, прийняття необґрунтованого рішення, в зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Частиною 14 ст.129 ГПК України визначено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Нормами ч.1 ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Підпунктом б) п.4 ч.1 ст.282 ГПК України унормовано, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Підпунктом в) п.4 ч.1 ст.282 ГПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає, що судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, сплачені апелянтом за подання апеляційної скарги, слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 269, 270, п.2 ч.1 статті 275, п.1 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2020 у справі №922/1742/18 скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) 939550,73 грн витрат судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.04.2021.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Шевель