ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м.Дніпро Справа № 904/5874/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Верхогляд Т.А.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР"

на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 року (суддя Мартинюк С.В.)

за результатами розгляду заяви розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт"

про визнання недійсними договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017, договору поставки №12310 від 23.10.2018, укладених між ПП "Обрій" та СТОВ "Агрофірма "Агросвіт"

в межах справи №904/5874/19

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР", м. Дніпро

до боржника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, )

про визнання банкрутом

арбітражний керуючий Лукашук Віталій Васильович,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" 09.12.2019 звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ).

Ухвалою господарського суду від 19.12.2019 відкрито провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ). Визнано грошові вимоги ТОВ "Фінансова компанія"ФІНГРУП ФАКТОР" в загальній сумі 15 129 098,76 грн. (основний борг - 13 402 750,52 грн., проценти - 1 726 348,24 грн.). Грошові вимоги ТОВ «Фінансова компанія «ФІНГРУП ФАКТОР» у розмірі 5 336 366,22 грн. (пеня, 3% річних, штрафні санкції) - відхилені. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до вимог ст.41 Кодексу України з процедур банкрутства. Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів, призначено розпорядником майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича.

До господарського суду надійшли заяви арбітражного керуючого Лукашука В.В., у тому числі (вих.№02-08/419 від 15.05.2020), про визнання недійсними договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017, договору поставки №12310 від 23.10.2018, укладених між ПП "Обрій" та СТОВ"Агрофірма "Агросвіт".

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у задоволенні заяви розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" про визнання недійсними договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017, договору поставки №12310 від 23.10.2018, укладених між ПП "Обрій" та СТОВ"Агрофірма "Агросвіт" відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 та задовольнити заяву розпорядника майна про визнання недійсними договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017, договору поставки №12310 від 23.10.2018, укладених між ПП "Обрій" та СТОВ"Агрофірма "Агросвіт" в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправомірного рішення. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував відсутність в матеріалах справи достатніх доказів фактичного виконання господарської операції документів, які б підтверджували реальність передачі товару відповідно до умов оскаржуваних договорів, що підтверджує обставини укладення таких договорів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними, а також те, що СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» взяло на себе зобов`язання без відповідних майновий дій іншої сторони. Зазначає про відсутність в матеріалах справи будь-яких інших непрямих доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції з поставки товару за оспорюваними договорами, а саме: доказів оприбуткування, знаходження та списання спірного товару у складському та/або бухгалтерському обліку, доказів транспортування до складів, приміщень СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» (товарно-транспортних накладних).

Наголошує, що судом першої інстанції не було враховано того, що керівництво юридичними особами покупцем (СТОВ Агрофірма Агросвіт) та постачальником/продавцем (ПП ОБРІЙ) здійснювалося однією і тією ж самою особою, яка одночасно була кінцевим бенефіціарним власником (контролером) обох юридичних осіб.

Стверджує, що підписані ОСОБА_1 від імені обох сторін (постачальника та покупця) договори: договір поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договір постачання №12706 від 27.06.2017, договір постачання №10106 від 01.06.2017, договір поставки №12310 від 23.10.2018, без наміру створити правові наслідки, що обумовлювалися правочинами, а з метою отримання вигоди для підконтрольного йому ПП "Обрій" за рахунок безпідставного стягнення з СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" грошових коштів на користь ПП "Обрій".

На думку апелянта, заявлення ПП "Обрій" грошових вимог на підставі оспорюваних фіктивних договорів, до того ж укладених із заінтересованою особою, спрямоване на завдання шкоди правам та законним інтересам як самого боржника СТОВ "Агрофірма "Агросвіт", так і інтересам інших кредиторів, в тому числі й ТОВ «ФК "ФІНГРУП ФАКТОР" у справі про банкрутство СТОВ "Агрофірма "Агросвіт", штучно збільшує загальний обсяг кредиторських вимог, може негативно вплинути на фінансовий стан боржника та, як наслідок, унеможливить відновлення платоспроможності СТОВ "Агрофірма "Агросвіт".

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 11.02.2021р. о 15 год. 30 хв.

25.01.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення про задоволення заяви розпорядника майна СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" про визнання договорів недійсними.

10.02.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від ПП "Обрій" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

У судовому засіданні 11.02.2021 колегія суддів, порадившись на місці, оголосила перерву в судове засідання на 18.03.2021 на 16:30 год. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.02.2021 призначено судове засідання по справі №904/5874/19 на 18.03.2021р. на 16 год. 30 хв.

У судовому засіданні 18.03.2021 колегія суддів, порадившись на місці, оголосила про перерву в судове засідання на 30.03.2021 на 11:00 год. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2021 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 30.03.2021р. о 11:00год.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному головуючого судді Мороза В.Ф., судове засідання, призначене на 30.03.2021 не відбулося.

Від розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2021 розгляд справи №904/5874/19 призначено в судове засідання на 22.04.2021р. о 14 год. 40 хв. Судове засідання у справі, призначене на 22.04.2021 на 14:40 год. вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Судове засідання 22.04.2021 року проводилося в режимі відеоконференції, в залі судового засідання були присутні представники апелянта та ПП "Обрій"; поза межами приміщення суду приймав участь представник арбітражного керуючого з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Представник апелянта у судовому засіданні 22.04.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву розпорядника майна СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" про визнання договорів недійсними. Представник ПП "Обрій" проти задоволення апеляційної скарги заперечував, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, просив суд оскаржувану ухвалу залишити без змін. Представник арбітражного керуючого підтримав апеляційну скаргу, надавши попередньо відзив, в якому наполягав на її задоволенні.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників справи, їх представників, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. №2147-VIII викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017р..

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII (зі змінами, що набрав чинності 21.10.2019р.) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Ухвали господарського суду, постановлені у справі про банкрутство за результатами розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства).

За положеннями ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 21.05.2020 до господарського суду надійшли заяви арбітражного керуючого Лукашука В.В. вих. №№02-08/419, 02-08/393, 02-08/392, 02-08/399, 02-08/470, 02-08/472, 02-08/468, 02-08/395, 02-08/397, 02-08/418, 02-08/398 про визнання недійсними договорів.

В обґрунтування заяви, розпорядник майна посилався на те, що 21.01.2020 року розпорядником майна була отримана від Приватного підприємства Обрій (далі - ПП Обрій або Відповідач) заява про визнання грошових вимог, відповідно до якої ПП Обрій просить визнати грошові вимоги та включити до реєстру вимог кредиторів Боржника: заборгованість за договором поставки № 10104-СЗР/17 від 01.04.2017 (далі - договір від 01.04.2017) в розмірі 8 412 164,39 грн.; заборгованість за договором постачання № 12706 від 27.06.2017 (далі - договір від 27.06.2017) в розмірі 1 510 787,22 грн.; заборгованість за договором постачання № 10106 від 01.06.2017 (далі - договір від 01.06.2017) в розмірі 2 752 987,83 грн.; заборгованість за договором поставки № 12310 від 23.10.2018 (далі - договір від 23.10.2018) в розмірі 346 979,99 грн. Зазначає, що розпорядником майна з відкритих джерел інформації було встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів від 01.04.2017, від 27.06.2017, від 01.06.2017 та від 23.10.2018 ОСОБА_1 був засновником (співзасновником) та кінцевим бенефіціарним власником (контролером) як СТОВ Агрофірма Агросвіт, так і ПП Обрій договори від імені СТОВ Агрофірма Агросвіт та від імені ПП "Обрій" були підписані однією особою - ОСОБА_1 , який є заінтересованою особою стосовно боржника.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними вказаних договорів, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що заявником не доведено фіктивності господарських операцій, вчинених на виконання оскаржуваних договорів, так само як і не доведено фіктивності чи несправжності первинних документів на підставі яких відбувалась поставка за оскаржуваними договорами.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками місцевого господарського суду та зазначає наступне з приводу доводів апеляційної скарги.

Предметом доказування по даній справі є обставини укладання наступних договорів: договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017 та договору поставки №12310 від 23.10.2018.

Згідно матеріалів справи між ПП "Обрій" (продавець) та СТОВ Агрофірма Агросвіт (покупець) укладено договір поставки № 10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договір постачання № 12706 від 27.06.2017, договір постачання № 10106 від 01.06.2017 та договір поставки № 12310 від 23.10.2018.

За умовами цих договорів продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар.

На підтвердження виконання договорів, при зверненні з грошовими вимогами до боржника, ПП "Обрій" надано видаткові накладні, податкові накладні, книга складського обліку матеріалів та акти звіряння взаємних розрахунків, копії яких розпорядником майна надано до матеріалів справи.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

З моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог; правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Таким чином, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період трьох років до відкриття справи про банкрутство або після відкриття справи про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня відкриття справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, частиною 1 ст. 42 Кодексу встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми.

Отже, оскаржуваний правочин, який відбувся в межах трирічного строку, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство, може бути визнано недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ.

У даній справі підозрілим періодом є проміжок часу з 18.12.20216 року по 18.12.2019р., оскільки провадження у справі про банкрутство СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» було відкрито 19.12.2019р.

При цьому, оспорювані правочини вчинені боржником у вказаний проміжок часу, що надає змогу застосовувати до спірних правовідносин положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Необхідно також зауважити, що в порядку визначеному у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства можуть бути визнаними за спеціальними підставами окремі правочини боржника, що не виключає можливості визнання недійсними правочинів боржника також відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки тільки в межах провадження у справі про банкрутство законодавець визначив підсудність суду справ про визнання недійсними правочинів боржника, не обмежуючи підстав, за якими заявляються вимоги про визнання недійсним правочину (п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (у даному випадку - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги боргу).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними або можуть бути визнані недійсними. У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

У судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам вчинені відповідні правочини (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах: від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

У постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 Верховний Суд України виклав свою правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Отже, закріплений Цивільним кодексом України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тією межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільного кодексу України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.

Порушення вимог принципу справедливості, добросовісності і розумності має бути пов`язаним із негативними наслідками (відмова у захисті права, визнання правочину недійсним, визнання недійсними окремих умов договору тощо).

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Згідно із частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосування принципу правової презумпції сумнівності правочинів та майнових дій боржника при дослідженні угод боржника, що мають сумнівний характер з точки зору відповідності їх чесним звичаям у підприємницькій діяльності, є обов`язковим (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30.01.2019 у справі №910/6179/17).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Стаття 234 Цивільного кодексу України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2019 року у справі №903/439/18).

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на наведені вище критерії недійсності фраудаторного правочину, як фіктивного, заявник, з урахуванням сутності принципу змагальності господарського судочинства, має довести, що сторони оспорюваного ним договору, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду кредиторам, мали спільний умисел на використання правочину без його спрямування на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо тверджень скаржника про те, що суд не врахував відсутність в матеріалах справи достатніх доказів фактичного виконання господарської операції документів, які б підтверджували реальність передачі товару відповідно до умов оскаржуваних договорів, що підтверджує обставини укладення таких договорів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними, а також те, що СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» взяло на себе зобов`язання без відповідних майновий дій іншої сторони через відсутність в матеріалах справи будь-яких інших непрямих доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції з поставки товару за оспорюваними договорами, а саме: доказів оприбуткування, знаходження та списання спірного товару у складському та/або бухгалтерському обліку, доказів транспортування до складів, приміщень СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» (товарно-транспортних накладних), апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 662, статті 663, частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

З огляду на визначені арбітражним керуючим Лукашук В.В. підстави поданої ним заяви, спірними обставинами у цій справі, які є предметом дослідження, підлягають встановленню та мають значення для правильного вирішення спору цій справі, є обставини щодо продажу товару за спірними договорами: договором поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договором постачання №12706 від 27.06.2017, договором постачання №10106 від 01.06.2017, договором поставки №12310 від 23.10.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП "Обрій" посилається на реальність здійснених ним господарських операцій з поставки товару СТОВ «Агрофірма «Агросвіт». Натомість арбітражний керуючий Лукашук В.В. та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" (апелянт) заперечують факт здійснення таких господарських операцій.

Відповідно до пунктів 4.1. та 4.2 укладених між сторонами договорів, ціна та загальна вартість товару за договором встановлюється відповідно до виставлених видаткових та податкових накладних.

Пунктом 4.4. укладених між сторонами договорів передбачено, що Покупець здійснює оплату за товар в строк 5 (п`ять) календарних днів, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Продавця після надання наступних документів: оригіналу видаткової накладної, виписаної у відповідності до діючого законодавства України, податкової накладної, складеної та зареєстрованої в ЄРПН, відповідно до вимог ст. 187 та ст. 201 Податкового кодексу України.

Так, на виконання умов Договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017 ПП "Обрій" здійснило поставку, а СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» прийняло товар загальною вартістю 6 167 721,90 грн., на підтвердження чого ПП "Обрій" надано видаткові накладні: №2/19/06 від 19.06.2017р. на загальну суму 282 620,70 грн., №2/26/06 від 26.06.2017р. на загальну суму 561 132,00 грн., №3/27/06 від 27.06.2017р. на загальну суму 608 244,00 грн., №3/29/06 від 29.06.2017р. на загальну суму 748 488,00 грн., №1/30/07 від 30.06.2017р. на загальну суму 472 953,60 грн., №2/30/06 від 30.06.2017р. на загальну суму 434 280,00 грн., №2/19/01 від 19.01.2018р. на загальну суму 1 260 000,00 грн., №3/30/01 від 30.01.2018р. на загальну суму 1 000 002,00 грн., №4/31/01 від 31.01.2018р. на загальну суму 800 001,60 грн..

ПП "Обрій" зазначає, що оплата за поставлений товар СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» не здійснена, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків між сторонами станом на 14.12.2018р., у зв`язку із чим в останнього утворилась заборгованість, що з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних склала 8 412 164,39 грн.

На виконання умов Договору постачання №12706 від 27.06.2017ПП "Обрій" здійснило поставку, а СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» прийняло товар загальною вартістю 1 151 899,35 грн., на підтвердження чого ПП "Обрій" надано видаткові накладні: №4/27/06 від 27.06.2017р. на загальну суму 184 320,00 грн., №1/29/09 від 28.09.2018р. на загальну суму 1 017 045,00 грн.,

ПП "Обрій" зазначає, що СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» було повернуто ПП "Обрій" товар згідно видаткової накладної №1/30/06-з від 30.06.2017р. на загальну суму 49 465,65 грн.

ПП "Обрій" стверджує, що оскільки оплата за поставлений товар СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» не здійснена, в останнього утворилась заборгованість, що з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних склала 1 510 787,22 грн.

На виконання умов Договору постачання №10106 від 01.06.2017 ПП "Обрій" здійснило поставку, а СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» прийняло товар загальною вартістю 2 130 393,60 грн., на підтвердження чого ПП "Обрій" надано видаткові накладні: №3/28/04 від 28.04.2018р. на загальну суму 1 583 193,60 грн., №1/16/10 від 16.10.2018р. на загальну суму 547 200,00 грн.

ПП "Обрій" зазначає, що оплата за поставлений товар СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» не здійснена, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків між сторонами, у зв`язку із чим в останнього утворилась заборгованість, що з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних склала 2 752 987,83 грн.

На виконання умов Договору поставки №12310 від 23.10.2018 ПП "Обрій" здійснило поставку, а СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» прийняло товар загальною вартістю 268 740,00 грн., на підтвердження чого ПП "Обрій" надано видаткову накладну №4/23/10 від 23.10.2018р. на загальну суму 268 740,00 грн.

ПП "Обрій" зазначає, що оплата за поставлений товар СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» не здійснена, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків між сторонами, у зв`язку із чим в останнього утворилась заборгованість, що з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних склала 346 979,99 грн.

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі по тексту - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5. пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Такий факт повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції), необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, слід враховувати, що фактичне здійснення господарської операції, у випадку заперечення однією із сторін факту здійснення такої господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і наявністю у продавця у власності товару, вибуття із власності такого товару, оприбуткування товару іншою стороною та іншими непрямими доказами (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2019 у справі №911/5309/14).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а тому окрім обставин оформлення первинних документів, підлягають доведенню обставини щодо наявності або відсутності реального руху такого товару (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.10.2019 у справі №920/61/19).

Судам у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Сама по собі відсутність первинних документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2020 у справі №910/14900/19).

Крім того, відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу від 14.10.1997 року № 363,товарно-транспортна накладна (ф. № 1-ТН) єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Згідно з висновком Верховного Суду, наведеним в постанові від 06.02.2018 року у справі №816/166/15-а транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару і його використання у власній господарській діяльності; неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій. При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

З огляду на викладене твердження ПП "Обрій" про те, що первинні документи є доказами реальності вчинення господарських операцій є безпідставними та до уваги судом апеляційної інстанції не беруться.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Законодавцем у ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази за своїми юридичними властивостями мають бути належними, достатніми, допустимими та достовірними.

Колегія суддів зауважує, що на противагу наданих ПП "Обрій" в якості підтвердження реальності господарських операцій доказів, розпорядником майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражним керуючим Лукашук Віталієм Васильовичем зазначено, що на підприємстві боржника відсутня первинна бухгалтерська документація, яка підтверджувала б фактичне отримання СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" товарів від ПП "Обрій" за договорами: договором поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договором постачання №12706 від 27.06.2017, договором постачання №10106 від 01.06.2017, договором поставки №12310 від 23.10.2018 (видаткові накладні, на які посилається ПП "Обрій" на підприємстві відсутні); жоден із заявлених фактів поставки товарів не знайшов свого підтвердження у даних складського обліку СТОВ "Агрофірма "Агросвіт", про що свідчать дані з Книги складського обліку матеріалів за період з 01.04.2017р. по 21.01.2020р. (т 1 а.с. 14-25), бухгалтерська довідка за вих№24/04-2020 від 24.04.2020р. (т. 1 а.с. 26) та письмові пояснення осіб, відповідальних за ведення складського обліку у вказані періоди (т. 1 а.с. 27-32).; в матеріалах справи відсутні докази транспортування (товарно-транспортні накладні).

Крім того, з моменту укладення оспорюваних договорів по дату відкриття господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі про банкрутство СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" будь-яких дій з виконання зобов`язань за вказаними договорами виконано не було і матеріали справи доказів зворотного не містять.

Вказані обставини та докази у своїй логічній сукупності об`єктивно ставлять під сумнів реальність господарських операцій між СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" та ПП "Обрій" по спірним договорам, а отже і факт дійсності останніх.

При цьому, апеляційний суд вважає безпідставними доводи ПП "Обрій" про те, що зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні є доказом факту реальності господарських операції, вчинених між СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» та ПП "Обрій", з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 187.1. статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 14.1.181. статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду. Датою виникнення права на податковий кредит визначається як дата списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або дата надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів (послуг).

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів відносяться до податкового кредиту. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Отже основою податкового обліку є первинні документи по відображенню господарчих операцій.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

При цьому, віднесення/не віднесення Покупцем сум податків за отриманими від Постачальника податковими накладними до податкового кредиту не може підтверджувати або відповідно спростовувати обставини реальної поставки товару за спірними видатковими накладними.

Самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2020 у справі №910/14900/19).

Апеляційний суд наголошує, що при розгляді спорів в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, апеляційний суд бере до уваги, що дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, або укладення договору із заінтересованою особою, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом трьох років, що передували відкриттю процедури банкрутства або після відкриття справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватись з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Поняття заінтересованості особи щодо боржника визначено у ст. 1 КУзПБ та є тотожним аналогічному поняттю, яке було наведено в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а саме: заінтересованою особою стосовно боржника є юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими.

Відповідно до п. 33 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2019 року у справі №910/6179/17 якщо правочини у підозрілий період вчиняються із заінтересованими особами, повинна діяти ще одна правова презумпція, оскільки заінтересована особа знає про стан неплатоспроможності боржника при вчиненні правочину. Ця презумпція стосується осіб передбачених у ст. 1 Закону про банкрутство, де визначено коло заінтересованих осіб, а дія такої презумпції повинна накладати тягар доказування і на заінтересовану особу.

Також, при розгляді даної справи колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 25.06.2019 року у справі №922/4366/16 щодо застосування статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства в частині визначення наявності ознак заінтересованості особи щодо боржника.

Аналіз договорів: договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017 та договору поставки №12310 від 23.10.2018 дає підстави вважати їх такими, що укладені із заінтересованою особою, оскільки наявні ознаки визначені ст. 1 КУзПБ, а саме: керівництво юридичними особами покупцем (СТОВ Агрофірма Агросвіт) та постачальником/продавцем (ПП ОБРІЙ) здійснювалося однією і тією ж самою особою, яка одночасно була кінцевим бенефіціарним власником (контролером) обох юридичних осіб, що також є самостійною підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

З огляду на все вищевикладене, ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 підлягає скасуванню у зв`язку з неповним встановленням обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, фактичним обставинам справи.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваної ухвали з прийняттям нового рішення про задоволення заяви розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" та визнання недійсними оспорюваних договорів.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як апеляційну скаргу задоволено, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд відповідно змінює розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір за подання заяви в розмірі 2 102,00 грн. підлягає стягненню з ПП "Обрій" на користь СТОВ "Агрофірма "Агросвіт", решта покладається на СТОВ "Агрофірма "Агросвіт", а за подання апеляційної скарги: судовий збір в розмірі 6 306,00 грн. підлягає стягненню з ПП "Обрій" та СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" рівними частинами по 3 153,00 грн. з кожного на користь ТОВ «ФК "ФІНГРУП ФАКТОР".

Керуючись статтями 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким заяву розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" про визнання недійсними договору поставки №10104-СЗР/17 від 01.04.2017, договору постачання №12706 від 27.06.2017, договору постачання №10106 від 01.06.2017, договору поставки №12310 від 23.10.2018, укладених між ПП "Обрій" та СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" задовольнити.

Визнати недійсним договір поставки №10104-СЗР/17, укладений 01.04.2017 року між Приватним підприємством "Обрій" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Каштанова, буд. 4-Б, ) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт"(52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ).

Визнати недійсним договір постачання №12706, укладений 27.06.2017 року між Приватним підприємством "Обрій" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Каштанова, буд. 4-Б, ) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт"(52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ).

Визнати недійсним договір постачання №10106, укладений 01.06.2017 року між Приватним підприємством "Обрій" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Каштанова, буд. 4-Б, ) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт"(52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ).

Визнати недійсним договір поставки №12310, укладений 23.10.2018 року між Приватним підприємством "Обрій" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Каштанова, буд. 4-Б, ) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт"(52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ).

Стягнути з Приватного підприємства "Обрій" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Каштанова, буд. 4-Б, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ) судовий збір за подання заяви в розмірі 2 102,00 грн.

Стягнути з Приватного підприємства "Обрій" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Каштанова, буд. 4-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" (49005, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 1А, оф. 702, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153,00 грн.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" (49005, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 1А, оф. 702, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 30.04.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Т.А. Верхогляд