ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2021 р. Справа №910/15520/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін

апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» №20/1 від 29.01.2021 (вх. ЗАГС №01-05/488/21 від 03.02.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2021 (суддя Яворський Б.І.)

у справі № 910/15520/20

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд», с. Малехів Жовківського району Львівської області

про відшкодування 42277,28 грн. шкоди в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» про відшкодування 42277,28 грн шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем здійснено виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу «Honda CR-V», д.н.з. НОМЕР_1 , за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР.127642865 від 10.02.2019. Відтак, позивач, відповідно до ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.ст.22, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», набув право зворотної вимоги до відповідача за завдані збитки. Цивільна відповідальність власника транспортного засобу «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, була застрахована у позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 справу №910/15520/20 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.01.2021 у справі №910/15520/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 42277,28 грн страхового відшкодування та 2102,00 грн судового збору.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як власник транспортного засобу, водій якого визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, про що свідчить постанова Золочівського районного суду Львівської області, є відповідальним за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, відповідно до пп. «в» п.38.1.1 ч.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2021 у справі №910/15520/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відмовити повністю.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12.12.2019 у справі №445/1938/19 саме водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-4 КУпАП України то відповідати за позовом повинен гр. ОСОБА_1 , який діяв на підставі договору про надання послуг від 07.06.2019 № 5, а відповідач є лише страхувальником і не може нести відповідальність за дії третіх осіб. Відтак, апелянт вважає, що ДП МОУ «Західвійськбуд» є неналежним відповідачем у даній справі.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.02.2021 справу № 910715520/20 передано колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Желіка М.Б., суддів Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 головуючим суддею апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» №20/1 від 29.01.2021 (вх. ЗАГС №01-05/488/21 від 03.02.2021) на рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2021 у справі № 910/15520/20 залишено без руху.

З підстав наведених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 05.03.2021 апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» №20/1 від 29.01.2021 (вх. ЗАГС №01-05/488/21 від 03.02.2021) та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, позивачу встановлено строк до 05.04.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу.

25.03.2021 через поштове відділення зв`язку позивачем надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує доводи апелянта зазначивши, що положення п.п. «в» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не зобов`язує страховика звертатись до водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки передбачає у випадках, якщо водій зник з місця ДТП, наявність у страховика права на пред`явлення регресного позову або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП. При цьому, вказане законодавче положення не визначає наявність трудових відносин водія і страхувальника умовою реалізації права на звернення з регресним позовом до страхувальника, аналогічну позицію зазначено у постанові Верховного Суду від 27.09.2019 по справі № 910/3114/19.

Відповідачем на відзив позивача подано відповідь, в якому відповідач зазначає, що доводи позивача зводяться до того, що саме страхувальник повинен був самовільно залишити місце пригоди, однак на думку відповідача, в даному випадку страхувальник місце пригоди не залишав і навіть не був повідомлений про ДТП, а отже доводи позивача необґрунтовані та не повинні братись до ували суду.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

10.02.2019 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Державним підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР.127642865, яким було забезпечено автомобіль «МАЗ 5334», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За цим договором (поліс ЦВ) ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов`язалось, у разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов`язався, дотримуватись умов договору страхування, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2019 близько 16-15 год. в м. Львові по вул. Тесленка, ОСОБА_1 керуючи автомобілем МАЗ 5334 д.р.н. НОМЕР_2 , не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Хонда» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив п.п. 1.5, 2.3Б, 13.1 ПДР України. Окрім цього, ОСОБА_1 на місці дорожньо-транспортної пригоди не залишився, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП.

Вказане підтверджується постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12.12.2019 у справі № 445/1938/19 (провадження № 3/445/803/19), яка набрала законної сили. Довідкою № 367307 про дорожньо-транспортну пригоду від 30.10.2019, заявою ОСОБА_2 від 07.10.2019, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Хонда» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , договором № 03-220-05-19-203 добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) від 21.05.2015.

Відповідно до ч. 4, ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, дані обставини сторонами, зокрема апелянтом не заперечуються.

Судом встановлено, що за договором добровільного страхування №03-220-05-19-203 від 17.04.2019 та страхового акта №340-19-03-01 від 07.10.2019 ТзДВ «СК «Гарант і Я» згідно заяви страхувальника від 07.10.2019 проведено виплату страхового відшкодування в сумі 48554,08 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1176 та 1177 від 29.10.2019.

Судовою колегією встановлено, що 14.01.2020 ТзДВ «СК «Гарант і Я» звернулось із вимогою (претензією) про відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодуванням вих. № 002/01/03, в якому просило позивача відшкодувати в порядку зворотної вимоги (регресу) витрати пов`язані з виплатою страхового відшкодування в сумі 58554,08 грн, шляхом перерахування суми на рахунок ТзДВ «СК «Гарант і Я»

15.06.2020 позивачем на підставі страхового акту UA052/L01/03 від 12.06.2020 та розрахунку суми страхового відшкодування до нього здійснив виплату страхового відшкодування на користь страховика потерпілої особи на суму 42277,28 грн, (в графі призначення платежу зазначено: «Страх. відшкод. в порядку регресу за страх. ДП МОУ Західвійськбуд ЕР. НОМЕР_3 (потер. ПП Аутсорсинг-Сервіс) по вих № 002/01/03 від 14.01.2020, дог. ЕР. 127642865 від 10.02.19.), що підтверджується платіжним дорученням № 44037 від 15.06.2020.

Судом встановлено, що транспортний засіб, яким керував водій ОСОБА_1 належить ДП МОУ «Західвійськбуд», дані обставини підтверджуються довідкою № 367307 про дорожню-транспортну пригоду від 30.10.2019.

З урахуванням наведеного позивач вважає, що оскільки ним здійснено виплату страхового відшкодування на користь страховика потерпілої особи та постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12.12.2019 у справі № 445/1938/19 (провадження № 3/445/803/19), яка набрала законної сили встановлено факт порушення ОСОБА_1 п.п. 1.5, 2.3Б, 13.1 ПДР України та встановлено, що ОСОБА_1 на місці дорожньо-транспортної пригоди не залишився, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, як власника транспортного засобу про стягнення 42277,28 грн.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно п.1 ст.352 Господарського кодексу України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком, у відповідності до ч.2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (ст.9 вказаного Закону).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) вказано, що згідно зі ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Окрім того, суд зазначає, що суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку.

Судом встановлено, що транспортний засіб, яким керував водій ОСОБА_1 належить ДП МОУ «Західвійськбуд», дані обставини підтверджуються довідкою № 367307 про дорожню-транспортну пригоду від 30.10.2019.

Отже, страхувальником транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 є відповідач.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. (п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Як зазначалось раніше, позивач сплатив страхове відшкодування в сумі 42277,28 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 44037 від 15.06.2020.

Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12.12.2019 у справі № 445/1938/19 (провадження № 3/445/803/19), яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП; закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно п.п. «в» п. 38.1.1 п.38.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Отже, зазначена норма не вказує про обов`язковість звернення страховика до водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки передбачає у випадках якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, наявність у страховика права на пред`явлення регресного позову за його вибором або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

З урахуванням наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що твердження апелянта про те, що постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12.12.2019 у справі № 445/1938/19, саме водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відтак, апелянт є не належним відповідачем у даній справі, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки відповідно до норм Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" саме на страховика покладено право вибору подачі регресного позову або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Отже, позивач в даному випадку, на підставі діючого законодавства, скористався таким правом та звернувся до відповідача, як страхувальника та власника транспортного засобу, з позовом про стягнення збитків в порядку регресу.

Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору, страховик (позивач) набув права зворотної вимоги до страхувальника (відповідача у справі) у сумі виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає позовні вимоги в стягненні 42277,28 обґрунтованими, правомірними та такими, що підставно стягнені судом першої інстанції з відповідача в порядку регресу.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» №20/1 від 29.01.2021 (вх. ЗАГС №01-05/488/21 від 03.02.2021) - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2021 у справі № 910/15520/20 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.