ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2021 року м. Херсон Справа № 923/251/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Немченко Л.М., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВФ РИТЕЙЛ" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, )

до: Фізичної особи-підприємця Кочерги Віталія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 12835 грн. 03 коп.

без повідомлення (виклику) учасників справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВФ РИТЕЙЛ" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Кочерги Віталія Анатолійовича (надалі - відповідач), якою просить стягнути заборгованість за договором оренди № 31/07/18 від 31.07.2018, з якої 12149 грн. 49 коп. основного боргу, 555 грн. 94 коп. інфляційних втрат, 126 грн. 60 коп. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 01.03.2021 суд відкрив провадження у справі, визначив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи, встановив відповідачу строк для подачі до суду відзиву на позов не пізніше 19 березня 2021 року.

Від відповідача не надійшло відзиву на позов. До матеріалів справи повернулась ухвала про відкриття провадження у справі, яка направлялась на адресу відповідача, яка була зазначена у позовній заяві. Судом перевірено реєстрацію юридичної адреси відповідача шляхом отримання витягу із єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та встановлено, що місцезнаходження відповідача 73000, м. Херсон, пр. 200 річчя Херсона, буд. 3, кв. 116. Саме ця адреса зазначена у позовній заяві та на цю адресу суд направляв ухвалу про відкриття провадження.

Відповідно до п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11 № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час та місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог норм ГПК України. У разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою судом стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час та місце розгляду справи судом. Оскільки ухвала про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду судом направлена кожному із сторін за належною адресою, то суд вважає, що сторони у справі повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в

31 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВФ РИТЕЙЛ» (далі - Орендар, Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кочергою Віталієм Анатолійовичем (далі - Орендодавець, Відповідач) укладено Договір оренди № 31/07/18 (далі - Договір).

Відповідно до Договору у Орендаря перебувало в орендному користуванні нежитлове приміщення загальною площею 29,9 кв.м, розташоване за адресою : м. Херсон, вулиця Миру, будинок № 28 (далі Об`єкт оренди). Згідно п. 3.1. Договору, орендну плату по Договору встановлено у розмірі 42 000,00 грн. без ПДВ.

22 квітня 2019 року сторони уклали Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої Орендодавець надав Орендарю знижку зі сплати орендної плати в розмірі 5000,00 грн. на період з 01.06.2019 по 31.08.2019, і у зв`язку з цим, за червень, липень та серпень 2019 року Орендарем сплачувалась орендна плата в розмірі 37 000,00 грн. без ПДВ за місяць.

Відповідно до п. 7.1. Договору оренди, строк оренди встановлено 2 роки 11 місяців.

Згідно п. 7.2. Договору Орендар може достроково самостійно та в односторонньому порядку в будь-який час з будь-якої причини розірвати Договір попередивши письмово про це Орендодавця не менше ніж за 90 календарних днів. У такому випадку Договір вважається таким, що припинив свою дію з 91-го календарного дня від дати відправлення рекомендованого листа за адресою Орендодавця, зазначеною в Договорі.

17 січня 2020 року Позивачем направлено на адресу Відповідача лист з повідомленням про розірвання Договору на підставі п.7.2., що підтверджується описом вкладення у цінний лист та Списком згрупованих відправлень, однак, на початку березня 2020 року, сторони дійшли обопільної згоди про дострокове розірвання Договору оренди з 16.03.2020р..

На виконання усних домовленостей, сторони 15 березня 2020 року підписали Акт приймання-передачі (повернення) приміщення, відповідно до якого Орендар повернув з орендного користування Об`єкт оренди.

Для закріплення усних домовленостей щодо дострокового припинення Договору оренди, Відповідачу неодноразово направлялись для погодження та підписання проекти додаткових угод, однак угода про дострокове розірвання договору з боку Відповідача так і не була підписана.

Відповідно до 4.2 ст. 795 Цивільного кодексу України, з моменту оформлення акту приймання-передачі (повернення) приміщення, договір оренди припиняється.

Згідно п.3.7. Договору, наднормативно переказана Орендарем Орендодавцю сума зараховується в рахунок майбутніх платежів або за домовленістю сторін, підлягає поверненню Орендарю.

З Акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2018р. по 01.03.2020 року вбачається, що позивачем було здійснено переплату в сумі 12 149,49 грн. без ПДВ. На підтвердження всіх оплачених сум по Договору оренди, до позовної заяви позивач додав належним чином завірені копії платіжних доручень.

Позивач зазначив, що в результаті усної домовленості, Відповідач зобов`язувався повернути надмірно сплачену суму Орендарю.

Також Позивач зазначає, що на час звернення до суду, грошові кошти на рахунок ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» не надходили.

У зв`язку із припиненням дії Договору, правова підстава на якій було перераховано грошові кошти по Договору, відпала, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення встановлені п.3 ч.3 ст. 1212 ЦK України.

06 жовтня 2020 року, 24 листопада 2020 року та 14 грудня 2020 року Позивачем було направлено вимоги про повернення надмірно сплачених сум № R/20/597 від 06.10.2020р., № R/20/696 від 23.11.2020 р. на адресу Відповідача, що підтверджується копіями поштових конвертів та поштовими квитанціями.

Однак, поштову кореспонденцію Відповідач не отримав, листи повернулись Позивачу з відміткою: «За закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях.

Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Наведене дозволяє дійти висновку, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Верховним Судом у постанові від 15.02.2019 року у справі №910/21154/17, предметом позовних вимог у межах якої була позовна вимога товариства про стягнення суми попередньої оплати за договором на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню, було наголошено, що з припиненням дії договору підряду аванс втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.

Відтак, ст. 1212 ЦК України, застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття, (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав. З огляду на зазначене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положення частини 4 статті 849 ЦК України в сукупності з приписами статті 1212 ЦК України та стягнення на користь позивача безпідставно отриманих коштів.

Отже, зобов`язання щодо повернення вказаних грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникли з Договору оренди № 31/07/18 від 31.07.2018 року Так, ознакою відсутності правової підстави у даному випадку є те, що позивач як орендар, здійснивши сплату вказаних коштів в якості орендної плати в більшому розмірі, ніж того вимагали умови Договору, зменшив своє майно, а відповідач, отримавши такі кошти, збагатився за рахунок вказаних коштів поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, згідно ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави; з цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна; у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 524, 533, 534, 535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17.

Таким чином, в даному випадку, враховуючи, що відповідач мав би повернути кошти у розмірі 12 149,49 грн. за фактом їх безпідставного отримання, однак, не здійснив цього, він має сплатити відповідні грошові кошти з урахуванням встановленого розміру інфляції та 3% річних, як визначено ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Вказані вимоги № 13/20/597 від 06.10.2020р., № 13/20/696 від 23.11.2020 року надіслано в порядку ст. 530 ЦК України і вони за своєю суттю є саме вимогами про виконання спірного грошового зобов`язання у розмірі 12 149,49 грн., строк виконання якого умовами Договору не визначено. Статтею 530 ЦК України не визначено, яку саме форму повинна мати вимога про виконання зобов`язання, тому позивач може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою тощо. Отже, претензія, в розумінні ст. 530 ЦК України, є вимогою позивача про виконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення 12 149,49 грн. Крім того, перерахована позивачем сума орендної плати є такою, що сплачена позивачем понадлишково, оскільки, позивачем вже було виконано зобов`язання в цій частині Договору. В даному випадку мова йде про безпідставне перерахування позивачем суми коштів в якості орендної плати понад встановлені Договором умови.

Встановлені ч. 2 ст. 530 ЦК України стосовно пред`явлення кредитором вимог боржнику не кореспондуються з обов`язковим отриманням кредитором доказів вручення цієї вимоги боржнику, за умови наявності в матеріалах справи доказів надіслання такої вимоги через органи поштового зв`язку на адресу боржника.

Оскільки вимога про повернення коштів №R/20/597 від 06.10.2020 року надіслана відповідачу 07.10.2020, доказів отримання такої вимоги Позивач не має змоги надати, оскільки з копії конверту вбачається, що лист повернуто відправнику та зазначено причину «за закінченням встановленого терміну зберігання». Тому, враховуючи нормативні строки пересилання поштових відправлень, зокрема, рекомендованих поштових відправлень у межах області та між обласними центрами України, а саме, 4 дні, датою, з якої мають нараховуватись інфляційні втрати та 3% річних є 12.10.2020 року і по 18.02.2021.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене, починаючи з 12.10.2020 і до моменту звернення Позивача з даним позовом до суду, Відповідач неправомірно користується грошовими коштами Позивача, а тому за цей період Відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (ЗО) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Позивач нарахував інфляційні витрати за період з 12.10.2020 до 18.02.2021 за період з 12.10.2020 до 18.02.2021 у сумі 555,94 грн., а також три відсотки річних за цей же період у сумі 126,60 грн.

Із огляду на встановлені факти суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачем доведені у повному обсязі, від відповідача заперечень не надходило, тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.129 ГПК України, суд покладає судові витрати на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кочерги Віталія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВФ РИТЕЙЛ" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, ) 12149 грн. 49 коп. основного боргу, 555 грн. 94 коп. інфляційних втрат, 126 грн. 60 коп. 3% річних та 2270 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів ч.4 розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Л.М. Немченко