ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м.Дніпро Справа № 904/5874/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Верхогляд Т.А.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОНІКА+"

на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 року (суддя Мартинюк С.В.)

за заявою розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт"

про визнання договору поруки №11408-П від 05.09.2018, укладеного між ТОВ "АГРОНІКА+", ПП "Обрій" та СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" недійсним

в межах справи №904/5874/19

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР", м. Дніпро

до боржника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, )

про визнання банкрутом

арбітражний керуючий Лукашук Віталій Васильович,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" 09.12.2019 звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ).

Ухвалою господарського суду від 19.12.2019 відкрито провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Промінь, ). Визнано грошові вимоги ТОВ "Фінансова компанія"ФІНГРУП ФАКТОР" в загальній сумі 15 129 098,76 грн. (основний борг - 13 402 750,52 грн., проценти - 1 726 348,24 грн.). Грошові вимоги ТОВ «Фінансова компанія «ФІНГРУП ФАКТОР» у розмірі 5 336 366,22 грн. (пеня, 3% річних, штрафні санкції) - відхилені. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до вимог ст.41 Кодексу України з процедур банкрутства. Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів, призначено розпорядником майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича.

До господарського суду надійшли заяви арбітражного керуючого Лукашука В.В., у тому числі (вих.№02-08/395 від 13.05.2020), про визнання договору поруки №11408-П від 05.09.2018, укладеного між ТОВ "АГРОНІКА+", ПП "Обрій" та СТОВ "Агрофірма "Агросвіт" недійсним.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 заяву розпорядника майна задоволено, визнано недійсним договір поруки № 11408-П від 05.09.2018, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю АГРОНІКА+, приватним підприємством Обрій та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю АГРОФІРМА АГРОСВІТ.

Не погодившись з вказаною ухвалою Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОНІКА+" подано апеляційну скаргу, згідно якої останнє просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 про визнання недійсним договору поруки № 11408-П від 05.09.2018, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю АГРОНІКА+, приватним підприємством Обрій та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю АГРОФІРМА АГРОСВІТ та відмовити в задоволенні заяви розпорядника майна в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що боржник взяв на себе зобов`язання без майнових дій іншої сторони, є неправильним, оскільки згідно пп. 5.2 та 5.3 Договору поруки сума оплати послуг поручителя встановлюється у розмірі 10% від заборгованості боржника за основним договором, яка буде сплачена поручителем замість боржника на користь кредитора.

Зазначає, що оспорюваний Договір поруки був укладений більше, ніж за 1 рік до відкриття провадження у справі про банкрутство СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» і до моменту виникнення більшості кредиторських вимог до Боржника, які були заявлені кредиторами у справі про банкрутство.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОНІКА+" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 04.02.2021р. о 15 год. 30 хв.

02.02.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від розпорядника майна СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

У судовому засіданні 04.02.2021 колегія суддів оголосила про перенесення судового засідання на 11.03.2021 на 15:00 год. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2021 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 11.03.2021р. о 15:00год.

У судовому засіданні 11.03.2021 колегія суддів оголосила про перерву в судове засідання на 23.03.2021 на 10:30 год. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2021 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 23.03.2021 о 10:30 год.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному головуючого судді Мороза В.Ф., судове засідання, призначене на 23.03.2021 не відбулося.

Від розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2021 розгляд справи №904/5874/19 призначено в судове засідання на 22.04.2021р. о 15 год. 00 хв. Судове засідання у справі, призначене на 22.04.2021 на 15:00 год. вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника розпорядника майна Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" арбітражного керуючого Лукашука Віталія Васильовича з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Судове засідання 22.04.2021 року проводилося в режимі відеоконференції, в залі судового засідання були присутні представники апелянта, боржника та ПП «Обрій»; поза межами приміщення суду приймав участь представник арбітражного керуючого з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про визнання договору недійсним. Представники боржника та арбітражного керуючого проти задоволення апеляційної скарги заперечували, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, просили суд оскаржувану ухвалу залишити без змін. Представник ПП «Обрій» підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників справи, їх представників, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. №2147-VIII викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017р..

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII (зі змінами, що набрав чинності 21.10.2019р.) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Ухвали господарського суду, постановлені у справі про банкрутство за результатами розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства).

За положеннями ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 21.05.2020 до господарського суду надійшли заяви арбітражного керуючого Лукашука В.В. вих. №№02-08/419, 02-08/393, 02-08/392, 02-08/399, 02-08/470, 02-08/472, 02-08/468, 02-08/395, 02-08/397, 02-08/418, 02-08/398 про визнання недійсними договорів.

В обґрунтування заяви, розпорядник майна посилався на те, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" прийняло на себе обов`язок сплатити на користь ТОВ АГРОНІКА+ значну суму грошових коштів за зобов`язаннями іншої особи (ПП Обрій) за рік і три місяці до дати порушення провадження у справі про банкрутство № 904/5874/19. При цьому, за твердженням розпорядника майна, Договір поруки № 11408-П від 05.09.2018 не містить в собі будь-яких умов, які свідчили б про прийняття СТОВ АГРОФІРМА АГРОСВІТ на себе виконання грошових зобов`язань ПП Обрій під гарантії останнього вчинити на користь Боржника будь-які майнові дії. В той же час, Договір поруки від імені СТОВ АГРОФІРМА АГРОСВІТ та від імені ПП "Обрій" був підписаний однією особою - ОСОБА_1 .

Задовольняючи вимоги про визнання недійсним вказаного Договору, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що укладанням оскаржуваного договору боржник фактично отримав кредиторські зобов`язання перед кредитором ТОВ "Агроніка+", при цьому узгодивши оплату послуг поручителя в розмірі 10 % від заборгованості боржника, яка буде сплачена поручителем замість боржника, тобто право на отримання 10% оплати послуг виникає після сплати заборгованості за основним договором в повному обсязі, якої не відбулось, а відтак боржник взяв на себе зобов`язання без майнових дій іншої сторони, що не відповідає засадам добросовісності при укладенні правочину, суперечить положенням ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.3 Цивільного кодексу України та порушує інтереси кредиторів у справі про банкрутство СТОВ "Агрофірма"Агросвіт", оскільки зменшує розмір активів боржника.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками місцевого господарського суду та зазначає наступне з приводу доводів апеляційної скарги.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору поруки №11408-П від 05.09.2018.

Згідно матеріалів справи 05.09.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю "Агроніка +" (кредитор), приватним підприємством "Обрій" та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" (поручитель) укладено договір поруки №11408-П.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки № 11408-П від 05.09.2018 Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ПП Обрій зобов`язань, що випливають з договору постачання № 11408 від 14.08.2017.

Пунктом 2.1 договору поруки № 11408-П від 05.09.2018 передбачено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором включає: зобов`язання сплатити суму заборгованості за основним договором у розмірі 964 398,52 грн.; зобов`язання відшкодувати Кредитору шкоду, завданим невиконання чи неналежним виконанням основного договору; зобов`язати сплатити Кредитору неустойку та штрафні санкції за порушення зобов`язань на основним договором.

Відповідно до п. 5.1. договору, сума оплати послуг поручителя встановлюється в розмірі 10% від заборгованості боржника за основним договором, яка буде сплачена поручителем замість боржника на користь кредитора.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

З моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог; правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Таким чином, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період трьох років до відкриття справи про банкрутство або після відкриття справи про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

З приводу тверджень апелянта про те, що оспорюваний Договір поруки був укладений більше, ніж за 1 рік до відкриття провадження у справі про банкрутство СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» і до моменту виникнення більшості кредиторських вимог до Боржника, які були заявлені кредиторами у справі про банкрутство, колегія суддів зазначає наступне.

Період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня відкриття справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, частиною 1 ст. 42 Кодексу встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми.

Отже, оскаржуваний правочин, який відбувся в межах трирічного строку, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство, може бути визнано недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ.

У даній справі підозрілим періодом є проміжок часу з 18.12.20216 року по 18.12.2019р., оскільки провадження у справі про банкрутство СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» було відкрито 19.12.2019р.

При цьому, оспорюваний правочин вчинений боржником у вказаний проміжок часу, що надає змогу застосовувати до спірних правовідносин положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства

Необхідно також зауважити, що в порядку визначеному у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства можуть бути визнаними за спеціальними підставами окремі правочини боржника, що не виключає можливості визнання недійсними правочинів боржника також відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки тільки в межах провадження у справі про банкрутство законодавець визначив підсудність суду справ про визнання недійсними правочинів боржника, не обмежуючи підстав, за якими заявляються вимоги про визнання недійсним правочину (п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (у даному випадку - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги боргу).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними або можуть бути визнані недійсними. У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

У судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам вчинені відповідні правочини (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах: від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

У постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 Верховний Суд України виклав свою правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Отже, закріплений Цивільним кодексом України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільного кодексу України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.

Порушення вимог принципу справедливості, добросовісності і розумності має бути пов`язаним із негативними наслідками (відмова у захисті права, визнання правочину недійсним, визнання недійсними окремих умов договору тощо).

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Згідно із частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосування принципу правової презумпції сумнівності правочинів та майнових дій боржника при дослідженні угод боржника, що мають сумнівний характер з точки зору відповідності їх чесним звичаям у підприємницькій діяльності, є обов`язковим (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30.01.2019 у справі №910/6179/17).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2019 року у справі №903/439/18).

Згідно зі статтею 512 ЦК України правочин з відступлення права вимоги є однією з форм заміни кредитора у зобов`язанні, за наслідками вчинення якого до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на наведені вище критерії недійсності фраудаторного правочину, як фіктивного, заявник, з урахуванням сутності принципу змагальності господарського судочинства, має довести, що сторони оспорюваного ним договору, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду кредиторам, мали спільний умисел на використання правочину з поруки.

Так, з преамбули оскаржуваного договору вбачається, що директором Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агросвіт" та приватного підприємства "Обрій" є ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 , будучи директором ПП ОБРІЙ та СТОВ Агрофірма Агросвіт (боржника та поручителя), зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за договором постачання №11408 від 14.12.2017, при цьому сума оплати послуг поручителя складає 10 % від заборгованості боржника, яка буде сплачена поручителем замість боржника.

При розгляді спорів в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, апеляційний суд бере до уваги, що дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом трьох років, що передували відкриттю процедури банкрутства або після відкриття справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватись з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неправильності висновку суду про те, що боржник взяв на себе зобов`язання без майнових дій іншої сторони, оскільки укладанням оскаржуваного договору боржник фактично отримав кредиторські зобов`язання перед кредитором ТОВ "Агроніка+", при цьому узгодивши в пп. 5.2 та 5.3 Договору поруки оплату послуг поручителя в розмірі 10 % від заборгованості боржника, яка буде сплачена поручителем замість боржника, що свідчить про те, що право на отримання 10% оплати послуг виникає після сплати заборгованості за основним договором в повному обсязі, якої не відбулось, і доказів зворотного скаржником не надано, матеріали справи не містять.

Відтак, боржник взяв на себе зобов`язання без майнових дій іншої сторони, що не відповідає засадам добросовісності при укладенні правочину, суперечить положенням ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.3 Цивільного кодексу України та порушує інтереси кредиторів у справі про банкрутство СТОВ "Агрофірма "Агросвіт", оскільки зменшує розмір активів боржника, та є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Поняття заінтересованості особи щодо боржника визначено у ст. 1 КУзПБ та є тотожним аналогічному поняттю, яке було наведено в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а саме: заінтересованою особою стосовно боржника є юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими.

Відповідно до п. 33 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2019 року у справі №910/6179/17 якщо правочини у підозрілий період вчиняються із заінтересованими особами, повинна діяти ще одна правова презумпція, оскільки заінтересована особа знає про стан неплатоспроможності боржника при вчиненні правочину. Ця презумпція стосується осіб передбачених у ст. 1 закону про банкрутство, де визначено коло заінтересованих осіб, а дія такої презумпції повинна накладати тягар доказування і на заінтересовану особу.

Також, при розгляді даної справи колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 25.06.2019 року у справі №922/4366/16 щодо застосування статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства в частині визначення наявності ознак заінтересованості особи щодо боржника.

Аналіз Договору поруки № 11408-П від 05.09.2018 дає підстави вважати його таким, що укладений із заінтересованою особою, оскільки наявні ознаки визначені ст. 1 КУзПБ, а саме: керівництво юридичними особами поручителем (СТОВ Агрофірма Агросвіт) та боржником за основним зобов`язанням (ПП ОБРІЙ) здійснювалося однією і тією ж самою особою, яка одночасно була кінцевим бенефіціарним власником (контролером) обох юридичних осіб, що також є самостійною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

За таких умов, аргументи, викладені ТОВ "Агроніка+" в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обгрунтованих правових підстав для визнання договору поруки № 11408-П від 05.09.2018 недійсним.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОНІКА+" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 у справі №904/5874/19 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОНІКА+".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 30.04.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Т.А. Верхогляд