РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2021Справа № 910/19906/20

За позовомМіністерства оборони України
доАкціонерного товариства «РВС Банк»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп»
простягнення 11 004 370,00 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Кривошея Д.А.
від відповідача:Лесь Ю.І.
від третьої особи:Поцелов А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «РВС Банк» (надалі - «Банк») про стягнення 11 004 370,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 11 004 370,00 грн., які відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача згідно умов банківської гарантії №8083-18Г від 28.12.2018 внаслідок неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп» своїх зобов`язань за договором №286/2/18/181 від 29.12.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Фінанс Груп» (надалі - «Товариство») в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, призначено підготовче засідання.

12.01.2021 до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких Товариство проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з огляду на те, що письмові вимоги Міноборони не містили зазначення конкретного порушення Товариством договірних зобов`язань, а також документів, які б підтверджували таке порушення, а відтак Банком було правомірно прийнято рішення про відмову у виплаті суми гарантії на користь позивача.

13.01.2021 представником відповідача до суд подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на відсутність підстав для сплати на користь позивача суми банківської гарантії у зв`язку з тим, що письмові вимоги позивача не були належним чином оформлені, а гарантійні випадки згідно умов банківської гарантії не настали, оскільки станом на момент розгляду даної справи Товариством сплачені штрафні санкції згідно вказаних у позовній заяві судових рішень.

У відповіді на відзив на позовну заяву, позивач вказує на те, що вимога Міноборони була складена у відповідності з приписами чинного законодавства України, а відтак відмова Банку у задоволенні вимоги є безпідставною та необґрунтованою.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

В судовому засіданні 14.04.2021 за наявності згоди всіх учасників справи було закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті.

Представник позивача надав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представники відповідача та третьої особи надали пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

В судовому засіданні 14.04.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2018 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством (постачальник) був укладений договір №286/2/18/181 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування для особового складу (годування штатних тварин) військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2019 рік) (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується у 2019 році здійснити постачання Міністерства оборони України у зумовлені строки продукти харчування та сушені продукти різні (15890000-3) (продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування для особового складу (годування штатних тварин) військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2019 рік), а замовник прийняти та оплатити вказаний товар відповідно до умов договору та замовлення.

За змістом п. 1.4 Договору кількість, асортимент та строки постачання продуктів харчування визначаються представником замовника заявкою, відповідно до Каталогу продуктів харчування (травень 2018), затвердженого Міністерством оборони України 11.05.2018.

Додатковою угодою №1 від 29.12.2018 сторони виклали пункт 1.6 Договору щодо ціни, кількості та строків постачання продуктів харчування у новій редакції згідно викладеної таблиці.

28.12.2018 Банком (гарант) було видано гарантію №8083-18Г, згідно якої гарант безумовно та безвідклично зобов`язався виплатити бенефіціару (Міністерству оборони України) суму, що складає 11 004 370,00 грн. протягом 5 робочих днів з дати отримання письмової вимоги бенефіціара, підписної уповноваженою особою та у якій бенефіціар заявляє про те, що принципал (Товариство) не виконав умов договору щодо строків постачання товару або поставки якісних продуктів харчування (крім порушення вимог до маркування та етикетування, тари та упаковки) та при цьому не сплатив штрафні санкції, встановлені договором за такі порушення.

Гарант має право відмовити бенефіціару в задоволенні його вимог, у випадку якщо вимога по гарантії надана банку-гаранту після закінчення строку дії гарантії. Зобов`язання гаранта припиняються у разі: сплати бенефіціару суми гарантії; закінчення строку, на який видано гарантію; відмови бенефіціара від своїх прав за гарантією. Ця гарантія діє з моменту її видання та по 07.02.2020 включно.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №286/6/8186 від 27.12.2019, в якій вказав на те, що Товариством неналежним чином було виконано умови Договору щодо поставки неякісних продуктів харчування до військових частин, у зв`язку з чим просив Банк перерахувати кошти у розмірі 11 004 370,00 грн. на його рахунок.

У відповідь на вказану вимогу Банк відмовився перераховувати суму банківської гарантії у зв`язку з тим, що вимога бенефіціара була неналежно представлена (за відсутністю печатки бенефіціара), а також у вимозі не було вказано у чому саме полягало порушення Товариством основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Позивач повторно звернувся до відповідача із вимогою №286/6/527 від 27.01.2020 щодо сплати суми банківської гарантії, проте Банк повторно відмовив у виплаті таких коштів на користь Міністерства оборони України.

Спір у справі виник у зв`язку з незаконною, на думку позивача, відмовою Банку сплатити на користь позивача гарантійний платіж у розмірі 11 004 370,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, гарантією.

Згідно зі ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Суд зазначає, що відповідальність гаранта перед кредитором носить грошовий характер. При порушенні боржником основного зобов`язання гарант повинен сплатити грошову суму відповідно до умов гарантії.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою НБУ 15.12.2004 № 639 (далі - Положення) гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Відповідно до п. 5 розділу 1 Положення банк-гарант може надавати такі види гарантій: платіжні гарантії, гарантії повернення авансового платежу, тендерні гарантії (гарантії забезпечення пропозиції), гарантії виконання, гарантії повернення позики тощо.

Відповідно до ст. 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Суд зазначає, що гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником. Проте, особливістю гарантії є те, що її чинність не залежить від дійсності або чинності основного зобов`язання, що забезпечується гарантією. Отже, гарантійне зобов`язання носить самостійний, автономний характер по відношенню до основного зобов`язання.

Водночас, оскільки гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником, законне право вимоги кредитора до гаранта може виникнути лише у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі (ч. 1). До вимоги додаються документи, вказані в гарантії (ч. 2). У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (ч. 3). Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано (ч. 4). Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією (ч. 5).

Таким чином, зобов`язання гаранта здійснити його виконання відповідно до умов гарантії виникає після порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. При цьому, для пред`явлення гаранту вимоги кредиторові достатньо лише факту порушення боржником виконання основного зобов`язання.

Як встановлено судом, банківською гарантією №8083-18Г відповідач зобов`язався виплатити Міністерству оборони України суму, що складає 11 004 370,00 грн. протягом 5 робочих днів з дати отримання письмової вимоги щодо невиконання Товариством умов Договору щодо строків постачання товару або поставки якісних продуктів харчування (крім порушення вимог до маркування та етикетування, тари та упаковки), якщо при цьому не сплачено штрафні санкції, встановлені договором за такі порушення.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №286/6/8186 від 27.12.2019, в якій вказав на те, що Товариством неналежним чином було виконано умови Договору щодо поставки неякісних продуктів харчування до військових частин, у зв`язку з чим просив Банк перерахувати кошти у розмірі 11 004 370,00 грн. на його рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 564 Цивільного кодексу України гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

За змістом ст. 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.

Банк відмовився перераховувати суму банківської гарантії у зв`язку з тим, що вимога бенефіціара була неналежно представлена (за відсутністю печатки бенефіціара), а також у вимозі не було вказано у чому саме полягало порушення Товариством основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Надалі, після отримання відмови, позивач повторно звернувся до відповідача (гаранта) з вимогою №286/6/527 від 27.01.2020, в якій вимагав негайно виплатити йому грошові кошти за безумовною, безвідкличною банківською гарантією.

На повторне звернення бенефіціара відповідачем також було надано відповідь про відмову у задоволенні вимог позивача, про що свідчить лист №154/20БТ від 06.02.2020.

Дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає відмову Банку у виплаті суми банківської гарантії на корить позивача правомірною з огляду на наступне.

Положення, закріплені у частині другій статті 564 Цивільного кодексу України, передбачають обов`язок гаранта розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Частина перша статті 565 Цивільного кодексу України визначає умови, за яких гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора щодо сплати грошової суми за гарантією, зокрема: а) якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії; б) якщо вони надана гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Відповідно до пункту 36 Розділу V Положення «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах», затвердженого постановою Правління НБУ №639 від 15.12.2004 (надалі - «Порядок») (у редакції, чинній станом на дату подання позивачем відповідачу вимоги про сплату коштів за гарантією) Банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення. Банк-гарант (резидент) надсилає копію вимоги, що становить належне представлення, принципалу (разом із копіями документів, якими вона супроводжувалася, якщо подання таких документів передбачалось умовами гарантії).

При цьому відповідно до визначення термінів, що містяться у пункті 3 Розділу І Положення, належне представлення - представлення документів за гарантією/контргарантією, яке відповідає вимогам і умовам такої гарантії/контргарантії; вимогам правил, яким підпорядковується гарантія/контргарантія, а якщо немає відповідного положення в гарантії/контргарантії або правилах, - міжнародній стандартній практиці за гарантіями/контргарантіями.

Отже відповідно до визначеного зазначеними нормами чинного законодавства порядку розгляду гарантом вимоги бенефіціара перш ніж відмовити чи задовольнити вимогу бенефіціара гарант зобов`язаний перевірити отриману від бенефіціара вимогу на предмет її відповідності умовам гарантії та у разі виявлення такої невідповідності відмовити у її задоволенні.

Твердження позивача про те, що використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим, судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

По-перше, умовами банківської гарантії №8083-18Г передбачено, що письмова вимога бенефіціара повинна бути підписана уповноваженої особою бенефіціара, скріплена печаткою бенефіціара та відправлена а поштову адресу гаранта: Україна, 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58.

Таким чином, умовами наданої Банком гарантії був передбачений обов`язковий реквізит письмової вимоги бенефіціара - наявність печатки Міністерства оборони України.

По-друге, частинами 1 та 3 статті 58-1 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

В той же час, за змістом ч. 1 ст. 8 Господарського кодексу України держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання.

Таким чином, оскільки Міністерство оборони України є органом державної влади (юридичною особою публічного права), тобто не є суб`єктом господарювання в розумінні приписів ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, дія ст. 58-1 вказаного Кодексу не розповсюджується на його діяльність.

Відтак, підписи уповноваженої особи позивача, яка звернулася до Банку з вимогами №286/6/8186 від 27.12.2019 та №286/6/527 від 27.01.2020, мали бути скріплені печатками Міністерства оборони України.

В той же час, долучені до матеріалів справи копії вказаних вимог, з якими позивач звертався до відповідача для отримання суми банківської гарантії, свідчать про недодержання позивачем вимог належного представлення.

Більш того, відповідно до ч. 3 ст. 563 Цивільного кодексу України у вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

У направленій на адресу відповідача вимозі №286/6/8186 від 27.12.2019, позивач просив здійснити сплату суму гарантії у зв`язку з тим, що постачальник неналежно виконав умови Договору щодо поставки неякісних продуктів харчування до військових частин.

У вимозі №286/6/527 від 27.01.2020 позивач вказував на аналогічну підставу для сплати Банком грошових коштів за гарантією - неналежне виконання постачальником умов Договору щодо поставки неякісних продуктів харчування (крім порушення вимог до маркування та етикетування, тари та упаковки) та при цьому постачальник не сплатив штрафні санкції.

З огляду на зміст на зміст вказаних вимог, позивачем не було зазначено та обґрунтовано в чому саме полягає порушення Товариством основного зобов`язання, на забезпечення якого видано гарантію №8083-18Г, а також не надано жодних доказів на підтвердження обставин такого порушення.

При цьому, за відсутності належного обґрунтування допущених Товариством порушень зобов`язань з поставки продуктів харчування, а також без надання відповідних доказів, Банк був позбавлений можливості встановити факт настання гарантійного випадку, та, відповідно, сплатити суму банківської гарантії на користь позивача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем під час звернення до відповідача із вимогами кредитора №286/6/8186 від 27.12.2019 та №286/6/527 від 27.01.2020 було порушено приписи ст. 563 Цивільного кодексу України, наслідком чого стала правомірна відмова Банку у виплаті суми банківської гарантії.

Щодо тверджень позивача про те, що факт порушення Товариством свої зобов`язань за Договором підтверджується рішеннями суду, які набрали законної сили, суд відзначає наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2020 у справі №910/5988/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2020, стягнуто з Товариства на користь Міністерства оборони України штраф у розмірі 3 033,95 грн., нарахований внаслідок порушення договірних зобов`язань якості наданих послуг щодо забезпечення якісними продуктами харчування за Договором.

Також, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2020 у справі №910/2063/20 стягнуто з Товариства на користь Міністерства оборони України штраф у розмірі 3 343,23 грн. за наступні порушення: у водія, який здійснював перевезення продуктів харчування медична книжка в наявності, спеціальний одяг відсутній (в порушення умов п.2.3., 8.5.7. Договору); продукція без відповідних витягів показання якості, безпечності, методів контролю (в порушення п.2.1. Договору); виявлено продукти харчування без відповідного маркування (в порушення п.2.2. Договору); відсутні документи у постачальника, що засвідчують якість та безпечність, дату та місце виготовлення продукції (в порушення п.4.2. Договору).

Приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, обставини, які було встановлено у судових рішеннях у справах №910/5988/20 та №910/2063/20, є преюдиційними та повторному доведенню не підлягають.

В той же час, суд відзначає, що встановлені вказаними судовими рішеннями факти неналежного виконання Товариством зобов`язань за Договором в частині поставки продуктів належної якості не спростовують обставин невідповідності доданих позивачем до вимог №286/6/8186 від 27.12.2019 та №286/6/527 від 27.01.2020 документів умов гарантії, оскільки вказані рішення були прийняті пізніше дати пред`явлення таких вимог Банку.

Більш того, згідно умов банківської гарантії Банк зобов`язався сплатити на користь Міністерства оборони України суму банківської гарантії за умови, що Товариство не виконало умови Договору щодо строків постачання товару або поставки якісних продуктів харчування (крім порушення вимог до маркування та етикетування, тари та упаковки) та при цьому не сплатило штрафні санкції, встановлені договором за такі порушення.

Третьою особою були долучені до матеріалів справи копії платіжних доручень №318 від 26.11.2020 та №822 від 20.01.2021, з яких вбачається повна сплата Товариством штрафних санкцій, присуджених до стягнення на користь Міністерства оборони України рішеннями у справах Господарського суду міста Києва №910/5988/20 та №910/2063/20.

Таким чином, станом на момент розгляду даної справи по суті, постачальником було сплачено на користь позивача штрафні санкції, нараховані за порушення виконання умов Договору, що не заперечувалося сторонами в судових засіданнях.

Поряд із закріпленням принципу свободи договору у Цивільного кодексу України разом із тим визначено, що така свобода не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

При цьому суд відзначає, що добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд відзначає, що гарантія за своєю правовою природою може виконувати компенсаційну функцію - покриття всіх грошових вимог кредитора, а також виступати мірою відповідальності, яка застосовується у разі порушення основного зобов`язання.

Тобто, компенсаційна функція полягає у тому, що в межах певної суми гарант бере на себе зобов`язання задовольнити певні грошові вимоги кредитора, які виникли у зв`язку із порушенням принципалом свого зобов`язання (наприклад, щодо сплати неустойки). У такому випадку сума гарантії чітко не визначається, а лише встановлюється верхня межа суми гарантії. Така гарантія не може забезпечувати зобов`язання, що не підлягають грошовій оцінці. Крім того, у такому випадку сума гарантії може бути повернута у разі якщо принципалом буде виконано, хоч із простроченням, основне зобов`язання та компенсовано всі грошові вимоги бенефіціара, які виникли на підставі відповідного прострочення.

У разі якщо гарантія виступає мірою відповідальності, то сплата суми гарантії не залежить від розміру грошових вимог кредитора, які виникли у зв`язку із порушенням принципалом свого зобов`язання, а має значення лише факт допущення такого порушення. У такому випадку сума гарантії повинна бути чітко визначена, а в основному договорів, або у змісті гарантії може бути встановлено, що навіть за умови виконання основного зобов`язання та погашення всіх грошових вимог бенефіціара, які виникли на підставі відповідного прострочення, сума гарантії не повертається. При цьому, така гарантія може забезпечувати як зобов`язання, що не підлягають грошовій оцінці, так і зобов`язання, які можуть бути оцінені в грошовому еквіваленті.

Таким чином, саме від формулювання умов банківської гарантії та умов укладених учасниками справи правочинів у кожному конкретному випадку залежить визначення яку саме функцію виконує банківська гарантія.

За умовами банківської гарантії №8083-18Г, Банк гарантував Міністерству оборони України сплату грошових коштів у встановленій сумі у випадку невиконання Товариством умов Договору щодо строків постачання товару або поставки якісних продуктів харчування (крім порушення вимог до маркування та етикетування, тари та упаковки) при умові не сплати штрафних санкцій, встановлених договором за такі порушення.

В даному ж випадку, Міністерство оборони України реалізувало своє право на звернення до суду із позовами про стягнення з Товариства штрафних санкцій за порушення виконання умов Договору, а також отримало грошові кошти від Товариства в якості повної оплати нарахованих штрафних санкцій.

За таких обставин, факт сплати Товариством у повному обсязі штрафних санкцій, нарахованих позивачем за порушення виконання зобов`язань за Договором, виключає необхідність сплати Банком суми банківської гарантії на користь Міністерства оборони України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.2 ст.164 Господарського процесуального кодексу України). Відтак, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Всупереч викладеним вимогам процесуального закону позивачем не будо доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів обставин наявності у Банку обов`язку зі сплати на користь Міністерства оборони України суми банківської гарантії у розмірі 11 004 370,00 грн., а відтак у задоволенні позовних вимог з викладених у позові підстав необхідно відмовити.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Міністерства оборони України відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.04.2021.

Суддя В.П. Босий