РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.04.2021Справа № 910/1355/21
Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гаранттрейд"

вул. Вікентія Хвойки, буд.21, м. Київ, 04655

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Інвест"

вул. Старовокзальна, буд.7-В, кв. 18, м. Київ, 01032

про визнання договору недійсним

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гаранттрейд" (далі - позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Інвест" (далі - відповідач) про визнання договору поворотної фінансової допомоги від 28.08.2018 недійсним та стягнення 205 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк Товариству для усунення недоліків позовної заяви.

15.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2021 вирішено здійснювати розгляд справи №910/1355/21 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 17.03.2021.

17.03.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому спростовано доводи та обґрунтування позовних вимог.

17.03.2021 відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі.

У судове засідання, призначене на 17.03.2021, з`явився представник позивача та представник відповідача, надали пояснення.

Ухвалою суду від 17.03.2021, занесеною до протоколу судового засідання судом оголошено перерву у розгляді справи 07.04.2021.

07.04.2021 представником відповідача подано клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні призначеному на 07.04.2021, ухвалою суду від 07.04.2021, занесеною до протоколу судового засідання судом відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та у витребування доказів, закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 21.04.2021.

В судове засідання, призначене на 21.04.2021 з`явилися представник позивача та представник відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

У судовому засіданні 21.04.2021 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

28.08.2018 р. між ТОВ "ГАРАНТТРЕЙД" та TOB "ВВ Інвест" був укладений договір поворотної фінансової допомоги.

Як встановлено судом та сторонами не заперечується, що на виконання умов даного договору відповідач перерахував позивачу грошові кошти в сумі 400 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2071 від 29 серпня 2018 року.

Відповідно до п. п. 11.2.13, п. 11.2 ст. 11 статуту ТОВ "ГАРНТТРЕЙД" передбачено що до компетенції Зборів Учасників відноситься надання Директору попередньої згоди на а) укладання Товариством договорів на суму, що перевищує 5 000 (п`ять тисяч) гривен однією операцією чи серією пов`язаних операцій або її еквівалент в іноземній валюті за курсом НБУ на дату надання такої згоди..

Пунктом 11.3 ст. 11 статуту ТОВ "ГАРНТТРЕЙД" встановлено, що повноваження, зазначені у пунктах 11.2.1 - 11.2.33, зокрема і у пункті 11.2.13 Статуту, належать до виключної компетенції Зборів Учасників і не можуть бути передані для вирішення Директору.

Пунктом 12.4 ст. 12 статуту ТОВ "ГАРНТТРЕЙД" визначено повноваження директора Товариства. Серед цих повноважень відсутні повноваження на укладання договорів без згоди Зборів Учасників.

Пунктом 12.6 ст. 12 статуту ТОВ "ГАРНТТРЕЙД" визначено коло прав директора. Серед них зокрема (п.п. 12.6.3 статуту ТОВ "ГАРНТТРЕЙД") право самостійно приймати рішення про укладання договорів та здійснення операцій, що не потребують попередньої згоди Зборів Учасників.

Пунктом 12.5 ст. 12 статуту ТОВ "ГАРНТТРЕЙД" передбачено, що дії які потребують одержання попередньої згоди Зборів Учасників, Директор вчиняє лише після одержання такого дозволу в порядку, передбаченому Статутом та внутрішніми документами Товариства.

За твердженням позивача, будь-якого рішення загальних зборів щодо надання попередньої згоди на укладання договору поворотної фінансової допомоги від 28.08.2018 р. не приймалось.

Позивач звертаючись до суду зазначає, що договір поворотної фінансової допомоги від 28.08.2018 р. є значним в розумінні Закону та за вимогами статуту Позивача, потребував додаткового погодження з Зборами Учасників товариства (Позивача).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на ту обставину, що такого погодження (попередньої згоди) не було і на сьогодні вона відсутня. Крім того відсутнє і подальше схвалення вказаного правочину в порядку ст. 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Договору недійсним.

В обґрунтування підстав для визнання Договору недійсним позивач посилався на: перевищення повноважень директором позивача при укладенні оспорюваного правочину (за відсутності погодження вищого органу Товариства щодо укладення Договору) та відсутність подальшого схвалення.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №906/129/20.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з приписами статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тобто, законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує, що відповідно до Статуту ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД», органами управління Товариства є: Загальні збори та Директор. Відповідно до наданого Статуту одноособовим учасником Товариства та членом Загальних зборів, що володіє 100% частки у статутному капіталі ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД» є - ОСОБА_1 , він же і є Директором ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД», отже про факт обмежень на які ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД» посилається щодо підписання Договору про надання поворотної фінансової допомоги від « 28» серпня 2018 року він не міг не знати та своїми діями давав згоду на укладання даного правочину.

Як встановлено судом із матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач свої умови передбачені Договором про надання поворотної фінансової допомоги виконав, перерахував на поточний рахунок позивача грошові кошти в сумі 400 000,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 2071 від « 29» серпня 2018 року. Також за твердженнями відповідача, котре не спростоване позивачем, дану фінансову допомогу останнім прийнято без жодних заперечень та не повернуто одразу, як безпідставно набуте майно, а навпаки отримані грошові кошти від фінансової допомоги, позивачем були обліковані на поточному рахунку та використовувались на поточні потреби підприємства.

Також відповідач у своїх заперечення посилається на ту обставину, що з дати надання TOB «ВВ Інвест» фінансової допомоги ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД» до моменту звернення позивачем до суду з позовною заявою за минуло більше 2,5 років і ТОВ «ГАРАТТРЕЙД» не порушувалося питання про недійсність даного правочину, а навпаки грошові кошти отримані на підставі даного правочину використовувались на потреби ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД» під час його фінансової діяльності до того моменту поки TOB «ВВ Інвест» не звернулось до суду з позовною до ТОВ «ГАРАНТТРЕЙД» про стягнення заборгованості за Договором про надання поворотної фінансової допомоги від « 28» серпня 2018 року.

Також, відповідач спростовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що позивач частково повернув фінансову допомогу, а саме: 17.12.2018 року повернув 100 000,00 (сто тисяч) гривень та « 18.12.2018 року повернув 95 000,00 (дев`яносто п`ять тисяч) гривень, що підтверджується копіями виписки з банківського рахунку відповідача. Вказане позивачем не спростовано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що своїми подальшими діями позивач схвалив Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 28 серпня 2018 року.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Суд зазначає, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 29.04.2021

Суддя М.О. Лиськов