ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2061/20

Розглянувши матеріали справи за позовом Приватного підприємства Свитязь

до Дочірнього підприємства Біогазенерго

про стягнення 1 475 367,86 грн.

За участю секретаря судового засідання Беркут Я.О.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

від позивача: Сірач В.С. (ордер АМ № 1005549 від 10.10.2020 року);

від відповідача: не з`явився.

обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного підприємства Свитязь до Дочірнього підприємства Біогазенерго про стягнення 1 294 618,39 грн. 939 526,61 грн. основного боргу, 252 064,98 грн. пені, 41 233,84 грн. 3% річних, 48 013,47 грн. інфляційних та 13 779,49 грн. 1% від суми боргу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.09.2020 року відкрито провадження у справі № 911/2061/20, справу № 911/2061/20 призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.10.2020 року.

В судовому засіданні 12.10.2020 року представник позивача зазначив, що позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, підтримує в повному обсязі. Також зазначив і про те, що позивачем повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, в судове засідання 12.10.2020 року не з`явився, відзив на позовну заяву ненадав.

У зв`яку з чим, ухвалою Господарського суду Київської області від 12.10.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2020 року.

03.11.2020 року та 04.11.2020 року представниками відповідача та позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Сторони в судове засідання 04.11.2020 року не з`явилися.

Оскільки, для справедливого та неупередженого вирішення даного спору необхідно встановити фактичні обставини, які не підтверджуються та не спростовуються жодними наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні та витребуванню додаткових доказів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.11.2020 року суд повернувся на стадію підготовчого провадження, підготовче засідання призначив на 30.11.2020 року, витребував у позивача додаткові докази.

30.11.2020 року від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру неустойки на 90%.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, в судове засідання 30.11.2020 року не з`явився, вимог ухвали Господарського суду Київської області від 04.11.2020 року не виконав, у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено на 21.12.2020 року.

В судовому засіданні 21.12.2020 року судом оголошувалась ухвала про перерву в підготовчому засіданні у справі № 911/2061/20 на 18.01.2021 року, про що зазначено в протоколі відповідного судового засідання та повідомлено представників сторін під розписку.

18.01.2021 року представником позивача подано новий розрахунок боргу, пені, 3% річних та інфляційних.

У зв`язку з перебуванням судді Карпечкіна Т.П. на лікарняному підготовче засідання 18.01.2021 року не відбулося.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.01.2021 року підготовче засідання призначено на 08.02.2021 року.

08.02.2021 року представником позивача подано клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, в судове засідання 08.02.2021 року не з`явився.

Окрім того, представником відповідача в підготовчому засіданні 08.02.2021 року заявлено усне клопотання про витребування у позивача для огляду в судовому засіданні оригіналу спірного договору про поставку сировини № 18/07/16-71 від 18.06.2016 року.

Оскільки, запитувана інформація має значення для всебічного вирішення спору у даній справі, суд дійшов висновку про задоволення відповідного клопотання та витребування у позивача для огляду в судовому засіданні оригіналу договору про поставку сировини № 18/07/16-71 від 18.06.2016 року, підготовче засідання відкладено на 24.02.2021 року.

08.02.2021 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, якою останній просив стягнути з відповідача 1 475 367,86 грн. з яких 939 526,61 грн. основного боргу, 422 140,73 грн. пені, 57 601,00 грн. 3% річних, 42 320,03 грн. інфляційних та 13 779,49 грн. 1% від суми боргу.

Таким чином, предметом розгляду даного спору є вимоги про стягнення з відповідача 1 475 367,86 грн. з яких 939 526,61 грн. основного боргу, 422 140,73 грн. пені, 57 601,00 грн. 3% річних, 42 320,03 грн. інфляційних та 13 779,49 грн. гарантований додатковий 1% боргу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.02.2021 року підготовче засідання у справі відкладалось на 24.02.2021 року.

В судовому засіданні 24.02.2021 року представник позивача зазначив, що позовні вимоги з урахуванням поданої 08.02.2021 року заяви про збільшення позовних вимог, підтримує в повному обсязі. Також зазначив і про те, що позивачем повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, в судове засідання 24.02.2021 року не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.02.2021 року розгляд справи по суті призначено на 17.03.2021 року.

У зв`язку з лікарняним судді Карпечкіна Т.П. судове засідання 17.03.2021 року не відбулося.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.2021 року розгляд справи по суті призначено на 31.03.2021 року.

В судовому засіданні 31.03.2021 року представник позивача позовні вимоги (уточнені) підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 31.03.2021 року не з`явився, відзиву на позов та контррозрахунку позову не надав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 31.03.2021 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

18.07.2016 року між Приватним підприємством Свитязь (далі - позивач, Продавець, по договору Сторона 1) та Дочірнім підприємством Біогазенерго (далі - відповідач, Покупець, по договору Сторона 2) було укладено Договір № 18/07/16-71 (далі Договір).

Відповідно до п. 2.1 Договору Сторона 1 зобов`язується передати у власність Стороні 2 Сировину - відходи лісового господарства, а Сторона 2 прийняти та оплати поставлений обсяг Сировини.

Прийом-передача Сировини здійснюється Сторонами у кількості, якості, асортименті, а також у місці, в строки та за цінами, що визначаються за згодою Сторін у додатках, які є невід`ємними частинами цього Договору (п. 4.1. Договору).

Сторона 2 своєчасно, власними силами та за власний рахунок здійснює завантаження та вивезення Сировини зі складів Сторони 1, та/або завантаження та вивезення Сировини на склади Сторони 2 може бути здійснено Стороною 1 за окрему оплату по цінах згідно відповідного додатку до Договору та/або акту приймання-передачі виконаних робіт (п. 4.2 Договору).

Прийом-передача Сировини оформлюється шляхом складання та підписання повноважними представниками Сторін Акту прийому-передачі Сировини та/або інших документів, з обов`язковим наданням Сторонами усіх супровідних документів (п. 4.3 Договору).

Датою прийому-передачі Сировини вважається дата підпису повноважними представниками Сторонами Акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів (п. 4.4 Договору).

Відповідно до розділу 5 Договору ціна Договору (загальна вартість Сировини) визначається як сума вартості усієї Сировини, то буде передана Стороні-2 протягом строку дії цього Договору (п. 5.1 Договору).

Ціна Сировини визначається Сторонами при підписанні додатків, які є невід`ємною частиною цього Договору. Ціну може бути змінено за згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до цього Договору (п. 5.2 Договору).

Оплата отриманої Сировини здійснюється Стороною-2 шляхом перерахування на банківський рахунок Сторони-1 суми, що дорівнює ціні отриманої партії Сировини, протягом 5 банківських днів з моменту поставки. У разі, якщо завантаження та вивезення Сировини на склади Сторони-2 буде здійснюватися Стороною 1, Сторона-2 проводить оплату за надані послуги по цінах згідно відповідного Додатку та підписаного Сторонами акту прийому-передачі викопаних робіт (п. 5.3 Договору).

Цей Договір набирає чинності моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2020 року (п. 9.1 Договору)

Строк дії Договору автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо жодна із Сторін не направить іншій Стороні повідомлення про розірвання Договору не пізніше ніж за 1 (один) календарний місяць до закінчення строку його дії (п. 9.2 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторони погодили поставку Стороною 1 Стороні 2 у період з 03.01.2019 року по 31.12.2019 року Сировини у кількості 10 000,00 м2 на суму 2 675 000,00 грн. з ПДВ.

Як стверджує позивач, на виконання зобов`язань за Договором ним за період з 03.01.2019 року по 18.12.2019 року було поставлено відповідачу Товар на загальну суму 7 122 921,71 грн. згідно видаткових накладних, які підписані уповноваженими представниками Сторін та скріплені їх печатками (копії наявні в матеріалах справи).

Однак, відповідач в порушення п. 5.3 Договору, своєчасно та в повному обсязі свої зобов`язання з оплати отриманого Товару не виконував, розрахувався частково за період з 11.12.2018 року по 16.12.2019 року (копії виписок наявні в матеріалах справи), відтак за ним утворилась заборгованість в сумі 1 389 526,61 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом звіряння взаєморозрахунків за спірний період станом на 31.12.2019 року на суму 1 389 526,61 грн., підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленим їх печатками.

В подальшому, протягом 03.02.2020 року 12.03.2020 року відповідачем було сплачено ще 450 000,00 грн. боргу, відтак, за ним рахується заборгованість в сумі 939 526,61 грн.

Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору, надсилав відповідачу вимогу № 1 від 01.04.2020 року про сплату 1 175 875,85 грн., в тому числі борг, пеню, 3% річних, інфляційні втрати та додатково 1% від суми заборгованості, який відповідач зобов`язався сплатити листом № 2304-19 від 23.04.2019 року, яка, яка стверджує позивач, залишена відповідачем без задоволення.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача 939 526,61 грн. основного боргу та 13 779,49 грн. 1% від суми заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зважаючи на відсутність доказів надіслання позивачем відповідачу вимоги № 1 від 01.04.2020 року, суд не може дійти висновку, що вказана вимога відповідачу надсилалась.

Однак, суд враховує, що законодавством не встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання даного спору.

Таким чином, за наслідками розгляду спору судом встановлено заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 939 526,61 грн., яка відповідачем в ході розгляду спору не заперечена і не спростована.

Щодо вимоги позивача про стягнення 1% від суми заборгованості, який, як стверджує позивач, відповідач зобов`язався сплатити листом № 2304-19 від 23.04.2019 року.

Як вбачається з даного листа, відповідач зазначив, що у разі непогашення боргу за спірним договором, що виник за період березень-квітень 2019 року, у строк до 15.05.2019 року, він зобов`язується сплатити позивачу відсотки з розрахунку 1% від суми заборгованості.

Як передбачено п. 10.1 Договору усі зміни та доповнення до цього Договору приймаються за взаємною згодою Сторін і викладаються у формі додаткових угод до цього Договору або інших додатків, які є його невід`ємними частинами. Кількість таких додатків не обмежується.

Проте, всупереч п. 10.1 Договору, Сторонами не укладалось додаткових угод до цього Договору або інших додатків, якими було б погоджено додаткову сплату відповідачем позивачу 1% від суми заборгованості за прострочення виконання зобов`язань за спірним договором за період березень-квітень 2019 року.

Згідно п. 10.2 Договору умови, не врегульовані цим Договором, регулюються положеннями Цивільного кодексу України га Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є пеня та штраф. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Таким чином, заявлений позивачем 1% від суми заборгованості за порушення зобов`язань щодо своєчасної оплати поставленого товару, за своєю правовою природою є штрафом.

Враховуючи те, що між сторонами відсутній правочин, яким було б передбачено застосування заходу забезпечення зобов`язання неустойки у вигляді штрафу, погоджено розмір та умови її нарахування, вчинений у письмовій формі, як це також передбачено п. 10.1 Договору, позивачем не наведено закону, яким би була встановлена імперативна норма щодо визначення таких штрафних санкцій та встановлено їх розмір, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 13 779,49 грн. 1% від суми заборгованості є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати Сировини, позивач, згідно заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 422 140,73 грн. пені на підставі 6.2 Договору та 57 601,00 грн. 3% річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України за загальний період з 09.02.2019 року по 10.07.2020 року, 42 320,03 грн. інфляційних за загальний період з 11.04.2019 року по 10.07.2020 року в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати за отриману Сировину Сторона 2 сплачує Стороні 1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час такого прострочення від суми заборгованості.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши надані позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних, судом встановлено, що вказані вимоги є обґрунтованими, однак, судом виявлено арифметичні помилки та помилки в періодах нарахування.

Судом було здійснено правильний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга Закон», згідно з яким з відповідача підлягає стягненню 56 024,25 грн. 3% річних та 38 648,02 грн. інфляційних.

Щодо нарахованої суми пені суд зазначає, що остання нарахована в розмірі подвійної облікової ставки НБУ з врахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, проте, за розрахунком суду станом на відповідні дати сума пені вийшла більша, ніж зазначає позивач, однак, суд не може виходити за межі позовних вимог.

В ході розгляду спору від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру неустойки на 90%.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 904/12429/16.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19 19 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013.

Я зазначає відповідач, він знаходиться у скрутному фінансовому становищі, стягнення штрафних санкцій в розмірі майже 30% від суми основного боргу ще більше ускладнить його фінансовий стан та призведе до банкрутства та неможливості виплати працівникам заробної плати і сплати податків.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19.

Суд враховує, що здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики, як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також, самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Отже, укладаючи з позивачем спірний Договір, відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно оплачувати вартість поставленої Сировини в розмірі та порядку, що передбачені цим Договором.

Окрім того, суд враховує, що зобов`язання з оплати поставленого Товару залишаються відповідачем невиконаними на суму 939 526,61 грн. Також, суд звертає увагу відповідача на те, що строк виконання зобов`язань настав ще у 2019 році.

З огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини господарської діяльності відповідача, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов`язання, суд не вважає за можливе зменшити розмір неустойки у вигляді пені на 90%, у зв`язку з чим відмовляє відповідачу в задоволенні відповідного клопотання.

Враховуючи викладене, пеня підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі в сумі 422 140,73 грн.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги (уточнені) підлягають частковому задоволенню в сумі 1 456 339,61 грн. з яких 939 526,61 грн. основного боргу, 422 140,73 грн. пені, 56 024, 25 грн. 3% річних, 38 648,02 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1. ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем в позовній заяві подано попередній орієнтований розрахунок судових витрат, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача судовий збір та витрати на послуги адвоката.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В підтвердження сплати судового збору, позивачем до позову додано платіжне доручення № 1776 від 14.07.2020 року на суму 19 419,28 грн.

В ході розгляду спору, позивачем було доплачено судовий збір в розмірі 2 711,24 грн., у зв`язку із збільшенням позовних вимог, що підтверджується платіжним дорученням № 2136 від 05.02.2021 року на суму 2 711,24 грн. Разом, позивачем сплачено до державного бюджету України судовий збір в розмірі 22 130,52 грн.

В строк до прийняття рішення позивачем, доказів в підтвердження понесенення витрат на правничу допомогу не подано, заява про подачу відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення до суду також не находила, у зв`язку з чим господарський суд залишає без розгляду заяву позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (уточнених), що складає 21 845,09 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства Свитязь до Товариства з обмеженою відповідальністю Біогазенерго про стягнення 1 475 367,51 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Біогазенерго (07200, Київська обл., Іванківський район, смт. Іванків, вул. Розважівська, 192, код 33593431) на користь Приватного підприємства Свитязь (11101, Житомирська обл., Овруцький район, м. Овруч, вул. Івана Богуна, 45, код 31277255) 939 526 (дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч п`ятсот двадцять шість) грн. 61 коп. основного боргу, 422 140 (чотириста двадцять дві тисячі сто сорок) грн. 73 коп. пені, 56 024 (п`ятдесят шість тисяч двадцять чотири) грн. 25 коп. 3% річних, 38 648 (тридцять вісім тисяч шістсот сорок вісім) грн. 02 коп. інфляційних та 21 845 (двадцять одна тисяча вісімсот сорок п`ять) грн. 09 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В решті позову Приватного підприємства Свитязь до Товариства з обмеженою відповідальністю Біогазенерго про стягнення 19 028,25 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.04.2021 р.

Суддя Т.П. Карпечкін