ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. Справа №914/3017/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Радокар б/н, б/д (вх.№01-05/706/21 від 23.02.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.01.2021, суддя: Рим Т.Я., м. Львів, (повний текст рішення складено 25.01.2021),

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Радокар, м. Чорноморськ, Одеська область,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс, м.Львів,

про стягнення 10 000,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю Радокар (надалі ТОВ «Радокар») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом, в якому просило стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Галімпекс-Транс (надалі ТОВ Галімпекс-Транс) 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем були надані транспортно-експедиційні послуги на виконання здійснених відповідачем замовлень. Проте, станом на момент пред`явлення позову відповідачем не було оплачено надані послуги згідно рахунку на оплату, у зв`язку із чим виникла заборгованість у сумі 10 000,00 грн.

Позивач правовою підставою позову зазначає ст.ст. 525, 526, 530, 610, 908, 909, 920 Цивільного кодексу України та ст. ст. 193, 306, 307 Господарського кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.01.2021 відмовлено у задоволенні позову повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивач не довів факту перевезення ним вантажу саме за транспортним замовленням відповідача №16032020Т/1 від 16.03.2020.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ТОВ «Радокар» (позивач) просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що відповідач визнає факт перевезення позивачем вантажу саме за транспортним замовленням відповідача №16032020Т/1 від 16.03.2020, оскільки посилається на пошкодження вантажу при цьому перевезенні.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано визнання відповідачем фактичного надання послуги з перевезення, оскільки останнім цей факт не заперечується, відзиву на позовну заяву не подано.

У апеляційній скарзі апелянт просить суд долучити до матеріалів справи товарно-транспортну накладну № 16032020/1 від 16.10.2020 з підписами усіх учасників перевезення, яка була у вантажоодержувача та отримана на запит позивача після прийняття рішення судом першої інстанції.

Розглянувши вказане клопотання, апеляційний господарський суд відмовляє в долученні додаткових доказів по справі.

Відповідно до частини третьої статті 269 зазначеного Кодексу докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Об`єктивних підстав щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції позивачем не подано.

За таких обставин апеляційний господарський суд доходить до висновку, що в порушення статті 269 ГПК України апелянт не довів наявності підстав для прийняття вказаних доказів, оскільки він, як позивач по справі, мав можливість подати ці докази до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Отже, не існувало причин, які унеможливлювали подання ним цих доказів до місцевого господарського суду, які об`єктивно не залежали від нього.

З цих підстав суд відмовляє у задоволенні клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що у березні 2020 року між ТОВ Галімпекс-Транс (відповідач, експедитор) та ТОВ «Радокар» (позивач, перевізник) виникли правовідносини, предметом яких є надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що ТОВ «Радокар» надало транспортно-експедиційні послуги на виконання здійснених відповідачем замовлень, проте відповідачем не виконано зобов`язання по оплаті наданих послуг, у зв`язку із чим у ТОВ Галімпекс-Транс виникла заборгованість у сумі 10 000,00 грн.

При цьому для правильного вирішення спору необхідно встановити дійсні правовідносини між сторонами та наявність факту надання послуг, а також обставини щодо розрахунків між сторонами за надані послуги.

У підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано, транспортне замовлення № 16032020Т/1 від 16.03.2020, відповідно до якого відповідач замовив у позивача автомобільне перевезення вантажу (15 т сиру) з Малехова до Димерки 16.03.2020-17.03.2020. У цьому замовленні запропоновано визначити вартість перевезення у 10 000,00 грн, а умови оплати шляхом банківського переказу протягом 5 банківських днів після отримання оригіналів документів. У графі "Отримувач вантажу" вказано: згідно з ТТН, а також позивачем надано товарно-транспортну накладну № 16032020/1 від 16.10.2020, яка містить інформацію про перевізника, замовника перевезення, вантажовідправника, вантажоодержувача, номер пломби, маршрут перевезення, вантаж (сир, 28 палет) та податкову накладну № 5 від 17.03.2020 на суму 10'000,00 грн., у якій отримувачем (покупцем) вказано відповідача.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Цивільним Кодексом України (ч. 1 ст. 207) передбачена можливість укладання правочину в електронній формі, зокрема правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

У відповідності до ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Замовлення на перевезення не свідчить про виникнення між сторонами договірних відносин. За своєю суттю замовлення відповідача є пропозицією укласти договір (оферта). Зокрема, згідно з частиною 1 статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Судами встановлено, що відповідач здійснив замовлення на перевезення 15 т сиру у строк з 16.03.2020 до 17.03.2020. Вартість перевезення 10 000,00 грн., що підтверджується транспортним замовленням за № 16032020Т/1 від 16.03.2020.

Частиною 2 статті 642 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги. Виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частинами 2 та 3 статті 909 Цивільного кодексу України встановлено, що договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно з пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі Правила) основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Судами встановлено, що форма представленої позивачем товарно-транспортної накладної № 16032020/1 від 16.10.2020 відповідає цьому додатку, проте її зміст містить низку суттєвих дефектів.

Досліджуючи товарно-транспортну накладну № 16032020/1 від 16.10.2020 (а.с. 11-12), судами встановлено, що така не підписана ні вантажовідправником, ні замовником експедитором (відповідач у справі), ні власне самим перевізником (позивач у справі).

У графі № 9 відомостей про вантаж "Маса брутто, т" не зазначено маси вантажу. Натомість, у замовленні відповідача йшлося про перевезення 15 т сиру.

З огляду на викладене, товарно-транспортна накладна не містить одиниці виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати осіб, що брали участь у здійсненні господарської операції. Недоліки накладної перешкоджають ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції. Відомості про дату складення накладної є суперечливими. Крім того, з накладної неможливо встановити яка маса сиру перевозилася.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висноком місцевого господарського суду про те, що товарно-транспортна накладна не відповідає вимогам законодавства та не може підтверджувати виникнення договірних відносин між сторонами, і з врахуванням викладеного товарно-транспортна накладна № 16032020/1 від 16.10.2020 є недопустимим доказом здійснення позивачем перевезення вантажу за транспортним замовленням відповідача № 16032020Т/1 від 16.03.2020.

Досліжуючи податкову накладну № 5 від 17.03.2020 на суму 10 000,00 грн. (а. с. 54) судами встановлено, що податкова накладна не є первинним доказом здійснення господарської операції та може слугувати лише додатковим доказом (поруч з товарно-транспортною накладною) на підтвердження обставини здійснення перевезення.

Як вбачається з податкової накладної № 5 від 17.03.2020, така зареєстрована позивачем, отримувачем (покупцем) в податковій накладній вказано відповідача. Проте, доказів прийняття відповідачем цієї податкової накладної не надано суду.

При цьому, сама лише реєстрація одним з контрагентів податкової накладної в податкових органах не свідчить про підтвердження господарської операції. Адже інший контрагент, який отримав таку податкову накладну, може прийняти її або ж відхилити. У випадку відхилення податкової накладної контрагенту, що зареєстрував податкову накладну надходить електронне повідомлення "відхилено" або "документ не прийнято контрагентом", якщо ж контрагент не заперечує податкової накладної, то приходить повідомлення "прийнято" або "зареєстровано в ЄРПН".

Прийняття зареєстрованих податкових накладних може підтверджуватися інформацією, розміщеною в системі Medoc. У цьому випадку на податковій накладній проставлено штамп, що свідчить про прийняття чи неприйняття податкової накладної контрагентом.

З огляду на викладене, на примірнику податкової накладної № 5 від 17.03.2020, що надана позивачем, не проставлено штампу про прийняття чи неприйняття відповідачем такої накладної.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висноком місцевого господарського суду про те, що позивач не довів факту перевезення ним вантажу саме за транспортним замовленням відповідача № 16032020Т/1 від 16.03.2020, а відтак про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що відповідач визнав факт надання послуги з перевезення, оскільки відзиву на позовну заяву не подав, спростовуються тим, що подання відзиву є правом, а не обов`язком відповідача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене, апелянтом не спростувано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю Радокар б/н, б/д (вх.№01-05/706/21 від 23.02.2021) підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.01.2021 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI Про судовий збір.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 3153,00 грн., який сплачений згідно з платіжними дорученнями за № 147 від 12.02.2021.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Радокар б/н, б/д (вх.№01-05/706/21 від 23.02.2021) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 20.01.2021 у справі №914/3017/20 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 3 153,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Матущак О.І.

Якімець Г.Г.