ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Справа № 906/541/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.11.2020 р. у справі № 906/541/20 (суддя Сікорська Н.А., повний текст рішення складено 19.11.2020 р.)

за позовом Фермерського господарства "Сєргій-С"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3"

про стягнення 356 535, 16 грн

за участю представників сторін:

позивача - Вітів В.А.;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Сєргій-С" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" 210 750 грн заборгованості, 42 150 грн - 20 % штрафу, 84 300 грн - 10 % штрафу, 19 335, 16 грн - пені у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди № 18 від 20.11.2019 р.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10.11.2020 р. у справі № 906/541/20 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 42 150 грн - штрафу у розмірі 20 % вартості наданих послуг; 19 335, 16 грн - пені за кожний день прострочення; 21 075 грн - штрафу в розмірі 10 % за прострочення понад 30 днів та 1 250, 44 грн судового збору. Закрито провадження у справі в частині стягнення 210 750 грн заборгованості за договором на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати провадження у справі закрив у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки відповідач погасив дану заборгованість вже після звернення позивача до суду. В свою чергу, встановивши неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором № 18 від 20.11.2019 р., суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення сум штрафу та пені є обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами, та не спростовані відповідачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправомірно застосував до відповідача штрафні санкції у вигляді штрафу за порушення зобов`язань у розмірі 20 % від вартості наданих послуг, а також штраф за прострочення оплати понад 30 днів у розмірі 10 % від вартості наданих послуг, адже ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того,вважає ,що в акті здачі -прийнятя виконаних робіт(послуг) від 02.12.2019 р. не значаться номерний знак, заводський знак, номер свідоцтва сільськогосподарської техніки, тому неможливо ідентифікувати транспортний засіб, у зв`язку з чим позивачем не доведено факту, що зазначений у договорі трактор та переданий за актом є одним і тим же транспортним засобом.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2021 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд скарги на 17.03.2021 р. об 14:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 р. було відкладено розгляд справи на 02.04.2021 р. об 11:00 год.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Олексюк Г.Є. у період з 22.03.2021 р. по 05.04.2021 р. включно, судове засідання 02.04.2021 р. об 11:00 год. у справі №906/541/20 не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 р. розгляд справи призначено на 21.04.2021 р. об 15:30 год.

Фермерське господарство "Сєргій-С" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, так як згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Щодо недоведеності,що трактор переданий в оренду і трактор, зазначений в акті є однією і тією ж технікою ,вказує,що п. 1.1. договору оренди № 18 від 20.11.2019 р. було чітко визначено предмет оренди, який передається у строкове платне користування, акт здачі-приймання робіт (послуг) від 02.12.2019 р. був складений, підписаний та скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень саме на виконання п. 1.4 договору, в якому міститься посилання на договір оренди № 18 від 20.11.2019 р.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" надіслало до суду клопотання, в якому просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку із неможливістю з`явитися в судове засідання, посилаючись на запроваджений в країні карантину, з метою запобігання розповсюдженню COVID-19 та встановлений "помаранчевий" рівень епідемічної небезпеки в Рівненській області, а також на значну віддаленість проживання та здійснення професійної діяльності представників від місцезнаходження апеляційного суду. Заявник вказує, що має пояснення, які мають суттєве значення для розгляду справи.

Розглянувши в судовому засіданні 21.04.2021 р. клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи, заявник не довів суду необхідність такого відкладення, з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої його явки в судове засідання. Посилання заявника на те, що він хоче подати суду пояснення, що мають суттєве значення для розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач мав достатньо часу для подання суду заперечень щодо позову.

Окрім того, саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, тому досліджуючи та оцінюючи клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням у країні карантину, суд діє в межах чинного законодавства та керується процесуальними нормами щодо строків розгляду справи. Тобто, відповідач та/або його представники не були позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте таким правом не скористалася, в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначили причини, які безпосередньо перешкоджають їм взяти участь у судовому засіданні.

Також суд приймає до уваги те, що ухвалою апеляційного суду від 17.03.2021 р. розгляд скарги було відкладено поза межами строку, встановленого ст. 273 ГПК України.

Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі відповідача, судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а позиція відповідача достатньо повно була викладена у апеляційній скарзі, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Окрім того, за приписами ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Також суд звертає увагу на викладені в листі Ради суддів України від 16.03.2020 р. № 9рс-186/20 рекомендації щодо запровадження особливого режиму роботи судів на період карантинних заходів, які передбачають, у тому числі, можливість здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", Закону України № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", рекомендації ради Суддів України щодо карантинних заходів, метою яких є збереження здоров`я працівників та мінімізація негативного впливу на здійснення трудових обов`язків.

В судовому засіданні 21.04.2021 р. представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 20.11.2019 р. між Фермерським господарством "Сєргій-С" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" (орендар) було укладено договір оренди транспортного засобу (сільськогосподарської техніки) № 18, згідно п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування для оранки сільськогосподарських земель трактор марки САSE IH Magnum 340 (далі трактор), державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_3 (а.с.17-19).

Відповідно до п.1.2 договору трактор надано орендарю в момент підписання цього договору. Цей договір одночасно є актом прийому-передачі предмета оренди.

Згідно п. 1.3 договору розмір орендної плати становить: тариф користування 14635,41 грн за один календарний день без ПДВ (*кінцевий обрахунок здійснюється із зазначенням ПДВ за увесь строк користування).

Пунктом 1.4 договору погоджено, що орієнтовний термін оренди трактора до 31.12.2019 р. Датою закінчення оренди є дата складання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг), якщо інше не вказано в акті.

Пунктом 4.1 договору обумовлено, що ціна договору визначається шляхом множення розміру орендної плати (тарифу), зазначеного в п. 1.3 цього договору, на кількість діб (в тому числі неповних) оренди; крім того в ціну договору додатково включається штраф, накладений орендодавцем на орендаря в разі, якщо трактор повернуто не в повній комплектації, пошкоджений або втрачений.

Згідно п. 4.2 договору орендодавець зобов`язується сплачувати орендну плату в кожний 30 день користування трактором, якщо строк користування становить менше 30 календарних днів то повний розрахунок здійснюється в день підписання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Правові наслідки у разі порушення зобов`язань за цим договором сторони визначили у п.3.4 договору.

Підпунктом 3.4.1 договору сторони обумовили, що за порушення орендарем зобов`язання щодо оплати користування транспортним засобом згідно п.4.2 цього договору з орендаря стягується штраф у розмірі 20 % вартості наданих послуг.

Умовами пп. 3.4.2 договору встановлено, що за порушення строків оплати користування ТЗ з орендаря стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, по яких допущено прострочення надання за кожний день прострочення, а за кожне прострочення понад 30 днів календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 10 відсотків вартості наданих послуг.

02.12.2019 р. сторонами підписано акт здачі-прийняття виконання робіт (послуг), згідно якого ФГ "Сєргій-С" було надано в платне строкове користування для оранки сільськогосподарських земель трактор марки САSE IH Magnum 340 ТОВ "Агро-сем-3" на строк з 20.11.2019 р. до (включно) 02.12.2019 р., що становить 12 календарних днів (а.с.22).

Відповідно до п. 2 акту загальна вартість послуг з користування трактором за 12 календарних днів без ПДВ 175 625 грн, ПДВ 20 % - 35125 грн. Всього з ПДВ 210 750 грн.

Згідно п. 4 акту, належить до одержання за цим актом 210 750 грн.

22.04.2020 р. позивач направив відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість в сумі 356 535, 16 грн, а саме: 210 750 грн боргу за користування сільськогосподарською технікою, 42150 грн штрафу у розмірі 20 %, 84 300 грн 10 % штрафу за кожні 30 календарних днів прострочення, 19 335, 16 грн пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення з 03.12.2019 р. по 21.04.2020 р. (а.с. 20, 21), яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 210 750 грн заборгованості, 42 150 грн - 20 % штрафу, 84 300 грн - 10 % штрафу, 19 335, 16 грн - пені на підставі договору оренди № 18 від 20.11.2019 р.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно із загальними положеннями про зобов`язання останні мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Апеляційним судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини найму, до яких застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

В силу ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як встановлено апеляційним судом із змісту акту здачі-прийняття виконаних робіт від 02.12.2019 р., який підписаний без жодних зауважень та скріплений печаткою відповідача, на виконання умов договору позивачем було надано відповідачу в платне користування трактор марки САSE IH Magnum 340, на 12 календарних днів.

Колегія суддів вказує, що строк оренди тривав менше 30 днів, тому за умовами п. 4.2 договору орендодавець повний розрахунок мав здійснити в день підписання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг), тобто 02.12.2019 р. Також, як встановлено судом, п. 4.2 договору сторони передбачили обов`язок орендодавця сплачувати орендну плату, що є помилкою, оскільки за загальними нормами орендна плата сплачується орендарем, в даному випадку - ТОВ "Агро-сем-3".

Однак, всупереч умовам договору, відповідач орендну плату в день підписання акту здачі-прийняття виконання робіт (послуг) від 02.12.2019р. не сплатив.

Матеріалами справи підтверджується, що розрахунки на суму 210 750 грн відповідач провів вже після звернення позивача до суду, що стверджується платіжними дорученнями № 479 від 09.10.2020 р. на суму 50000 грн; № 492 від 13.10.2020 р. на суму 40000 грн; № 493 від 13.10.2020 р. на суму 30000 грн; № 496 від 15.10.2020 р. на суму 30000 грн, № 503 від 16.10.2020 р. на суму 20000 грн та № 480 від 21.10.2020 р. на суму 40750 грн (а.с.104-107).

Тобто, із вказано вбачається, що розмір заборгованості за спірним договором, що є предметом судового спору, станом на час прийняття рішення судом першої інстанції було відповідачем погашено в повному обсязі.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 210 750 грн заборгованості по сплаті орендної плати у зв`язку відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Посилання відповідача про те, що в акті здачі-приймання робіт (послуг) від 02.12.2019 р. не значаться номерний знак, заводський знак, номер свідоцтва сільськогосподарської техніки, тому неможливо ідентифікувати транспортний засіб, у зв`язку з чим позивачем не доведено факту, що зазначений у договорі трактор та переданий за актом є одним і тим же транспортним засобом, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки п. 1.1. договору оренди № 18 від 20.11.2019 р. було чітко визначено предмет оренди, який передається у строкове платне користування, акт здачі-приймання робіт (послуг) від 02.12.2019 р. був складений, підписаний та скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень саме на виконання п. 1.4 договору, в якому міститься посилання на договір оренди № 18 від 20.11.2019 р.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 19 335, 16 грн за період з 03.12.2019 р. по 21.04.2020 р., колегія суддів зазначає наступне.

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та ст. 230 ГК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Беручи до уваги викладене, перевіривши розрахунок пені, суд першої інстанції правомірно встановив, що пеня за період з 03.12.2019 р. по 21.04.2020 р. складає 19 343, 25 грн, однак позивач за вказаний період заявив до стягнення 19 335,16 грн, тобто пеня заявлена у меншому розмірі, що є правом позивача.

Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 19335,16 грн. пені є законним та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 42 150 грн штрафу в розмірі 20 % вартості наданих послуг на підставі п. 3.4.1 договору та 84 300 грн штрафу у розмірі 10 % на підставі п. 3.4.2 договору.

Перевіривши розрахунок штрафу в розмірі 20 % вартості наданих послуг в сумі 42150 грн, суд дійшов висновку, що нарахування проведено згідно вимог чинного законодавства та умов договору, а тому позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

В свою чергу, відносно нарахування штрафу згідно пп. 3.4.2 у розмірі 10 % вартості наданих послуг на загальну суму 84300 грн, судом встановлено, що штраф позивачем нараховано чотири рази за різні періоди з інтервалом 30 днів, а саме: з 02.12.2019 р. по 01.01.2020 р. в розмірі 21075 грн; з 02.01.2020 р. по 31.01.2020 р. в розмірі 21075 грн; з 01.02.2020 р. по 02.03.2020 р. в розмірі 21075 грн; з 02.02.2020 р. по 31.03.2020 р. в розмірі 21075 грн.

Суд першої інстанції правомірно повважав, що позивач безпідставно здійснив розрахунок штрафу у визначеному ним порядку, враховуючи те, що згідно пп. 3.4.2 договору, за порушення строків оплати користування ТЗ з орендаря стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, по яких допущено прострочення надання за кожний день прострочення, а за кожне прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 10 відсотків вартості наданих послуг.

Здійснюючи нарахування штрафу у вищевказаний спосіб, умову щодо кожного прострочення понад 30 календарних днів позивач розуміє так, що якщо орендар не провів розрахунки протягом 30 днів, то йому нараховується штраф у розмірі 10% вартості послуг, і якщо зі спливом наступних 30 днів розрахунки не проведено, орендодавець повторно здійснює нарахування штрафу в розмірі 10 % вартості послуг і т.д.

Позивач на власний розсуд розтлумачив ці умови договору, натомість вказані умови слід розглядати в сукупності з п. 1.4 договору та першою частиною п. 4.2 договору, згідно яких орієнтовний термін оренди трактора до 31.12.2019 р. і сплата орендної плати здійснюється орендарем в кожний 30 день користування трактором за умови, якщо строк користування становить більше 30 календарних днів.

Відтак, апеляційний господарський суд вважає, що вказавши у пп. 3.4.2 договору про нарахування штрафу за кожне прострочення понад 30 календарних днів, сторони мали на увазі тривалий період оренди трактора, та неодноразове нарахування орендної плати, оплата якої мала проводитись в кожний 30-й день користування технікою. Оскільки період користування трактором становить менше 30 днів, і орендна плата за користування трактором нарахована одноразово, тому штраф у розмірі 10 % підлягає стягненню за прострочку сплати в період з 02.12.2019 р. по 01.01.2020 р. в сумі 21 075 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача в частині стягнення 10 % штрафу підлягає частковому задоволенню в сумі 21 075 грн; в стягненні 63 225 грн штрафу слід відмовити за безпідставністю його нарахування.

Щодо доводів скаржника про надмірне застосування до нього цивільно-правової відповідальності у вигляді одночасного стягнення двох видів штрафу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Положеннями частин 2-3 статті 6 та ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В контексті вищевказаних норм закону свобода договору є однією з основоположних засад приватноправового регулювання, що знаходиться в одному ряду з іншими загальними засадами, такими як неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; визнання і недоторканності права власності; свобода підприємницької діяльності; судовий захист цивільних прав та інтересів тощо.

Свобода договору передбачає, зокрема, неприпустимість примусу щодо вступу у договірні відносини та можливість сторін вільно визначати умови (зміст) договору, який вони укладають.

Зміст будь-якого цивільно-правового договору складають його умови (пункти). Відповідно до принципу свободи договору, сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формують його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативне не визначений законом чи іншими правовими актами.

Переважна більшість цивільно-правових норм, зокрема тих, що визначають умови договорів, мають диспозитивний характер, що означає, що сторони в договорі можуть відступити від їх змісту і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

В даному випадку, норми чинного законодавства стосовно визначення у договорі видів відповідальності за порушення виконання грошових зобов`язань не носять імперативного характеру, оскільки означені умови договору погоджуються сторонами на власний розсуд.

Тобто, при укладання договору сторони вільні у визначенні умов договору, в тому числі стосовно видів відповідальності за порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань, і ніхто не має право втручатися у правовідносини, які виникли між двома суб`єктами господарювання.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Таким чином, відповідач не був позбавлений можливості скласти протокол розбіжностей щодо питання застосування до останнього відповідальності у вигляді пені та двох штрафів, обумовлених пунктами 3.4.1, 3.4.2 договору, однак не скористався таким правом. Встановлено, що сторони вільно, на власний розсуд визначили умови договору та прийняли ці умови шляхом його підписання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача про надмірне застосування до нього цивільно-правової відповідальності у вигляді одночасного стягнення двох видів штрафу.

Окрім того, апеляційний господарський суд звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 р. у справі № 904/5770/18, від 02.04.2019 р. у справі № 917/194/18.

Колегія суддів вказує, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

Аналізуючи мотивацію прийнятого місцевим господарським судом рішення крізь призму статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначеної практики ЄСПЛ, апеляційний суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов`язку щодо мотивації прийнятих рішень, тому його висновки є вірними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 10.11.2020 р. у справі № 906/541/20 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" - без задоволення.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-сем-3" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.11.2020 р. у справі № 906/541/20 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2021 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гудак А.В.