РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2021Справа № 910/2276/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівобережжя Плюс" вул.Дегтярівська,21-А, м. Київ, 04119

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ "СХІДГАЗБУД" вул.Антоновича,буд.23-А, м. Київ, 01004

про стягнення 4 124 638,32 грн.

Представники сторін:

Від позивача не з`явився

Від відповідача не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Лівобережжя плюс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Східгазбуд" про стягнення 4 124 638,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 10/1/15-П від 10.12.2015 року в частині своєчасної та повної оплати поставленої за договором продукції, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2020 року, за результатами розгляду заяви позивача б/н від 05.03.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2276/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 08.04.2020 року.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням внесених змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" та змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", установлено з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року на усій території України карантин.

Окрім того, відповідно до заяви Голови Ради суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11.03.2020 року на офіційному веб-сайті Ради суддів України, розміщено звернення до громадян щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачаються обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання, та у зв`язку з необхідністю надання позивачу часу для ознайомлення із запереченнями відповідача щодо висновку експертів.

Листом від 16.03.2020 року № 9рс-186/20 Радою суддів України з метою убезпечення населення України від поширення гострих распіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, рекомендовано встановити особливий режим роботи судів України на період з 16.03.2020 по 03.04.2020 року, зокрема, щодо можливості відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

В зв`язку з викладеним, з метою мінімізації ризиків розповсюдження хвороби судове засідання, призначене на 08.04.2020 року, не відбулося.

В подальшому відповідно до постанов Кабінету Міністрів України № 239, 291, 392 про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та постанови Кабінету Міністрів України № 500 від 17.06.2020 року про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року карантин на території України було продовжено до 31.07.2020 року. Разом з тим, починаючи з 11.05.2020 року, режим карантину послаблено, а саме: з 11.05.2020 року відновлено діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів, з 22.05.2020 року відновлено роботу громадського транспорту, а з 25.05.2020 року - роботу метрополітенів.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 03.06.2020 року внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 та запроваджено наступний етап послаблення карантинних заходів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 року підготовче засідання призначено на 22.07.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2020 року підготовче засідання відкладено на 02.09.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 року підготовче засідання відкладено на 24.09.2020 року.

У судовому засіданні 24.09.2020 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/2276/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 28.10.2020 року.

Проте судове засідання, призначене на 28.10.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 року судове засідання призначене на 23.12.2020 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 23.12.2020 року судом протокольно оголошено перерву на 11.02.2021 року.

До початку судового засідання 11.02.2021 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява про надання пояснень б/н від 09.02.2021 року, яка судом долучена до матеріалів справи.

Окрім цього 11.02.2021 року від позивача надійшло клопотання б/н від 10.02.2021 року про відкладення розгляду справи.

В судове засідання з розгляду справи по суті 23.12.2020 року з`явився представник позивача.

В судове засідання 11.02.2021 року представники сторін не з`явились.

Про поважні причинити неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Про дату, час та місце проведення судового засідання 11.02.2021 року позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника позивача б/н від 23.12.2020 року.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 13.03.2020 року, а також наступні ухвали суду у справі № 910/2276/20 були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. Антоновича, буд.23-А, м. Київ, 01004, та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим ухвала суду від 13.03.2020 року та подальші ухвали у даній справі повернуті відділенням поштового зв`язку неврученими відповідачу у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місце проживання відповідача, матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того згідно п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 року у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 року у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 року у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/18).

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду про призначення судового засідання з розгляду справи по суті у справі № 910/2276/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою повідомлення відповідача про розгляд справи по суті судом.

В свою чергу суд відзначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. ст. 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі від 13.03.2020 року, а також повторно визначених судом в ухвалах від 23.06.2020 року, 22.07.2020 року та 02.09.2020 року відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Натомість як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Східгазбуд" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 23.12.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За результатами розгляду в судовому засіданні 11.02.2021 року клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника судом в задоволенні останнього відмовлено з огляду на відсутність доказів наявності обставин, на які посилається позивач, тривалий розгляд справи та неодноразове відкладення судових засідань з метою надання сторонам можливості реалізації своїх процесуальних прав.

Таким чином, зважаючи відмову суду в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи та незабезпечення відповідачем участі представника товариства в судовому засіданні, з урахуванням приписів ст. 202 ГПК України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 11.02.2021 року без участі представників сторін, за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 10 грудня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівобережжя Плюс" (постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Інвестиційна компанія «Східгаззбут» (покупець за договором, відповідач у справі) було укладено Договір поставки № 10/12/15-П (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується в строки та на умовах, викладених в цьому Договорі, поставити та передати у власність покупця силове електротехнічне обладнання та кабельну продукцію, (далі - продукція) згідно Додатків до Договору, які є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується своєчасно прийняти та оплатити вартість продукції відповідно до умов даного Договору.

Розділами 2 - 9 Договору сторони узгодили якість продукції, строки та умови поставки, умови оплати, відповідальність сторін, врегулювання спорів, набуття чинності договору, інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно з пунктом 9.1 Договору даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь - якому випадку до моменту повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Вказаний договір підписаний представниками постачальника та покупця та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що номенклатура, кількість, ціна, загальна вартість продукції - визначена у Додатках до даного Договору.

Згідно п. 3.1 Договору доставка обладнання та матеріалів за цим Договором здійснюється постачальником на умовах ЕХW склад постачальника згідно з правилами «ІНКОТЕРМС-2000».

Поставка продукції, згідно Додатків до Договору, здійснюється за адресою: м. Київ, Дніпровська набережна, 14, будівельний майданчик у строки, які визначаються покупцем, але не пізніше 25 лютого 2016 року, про що він повідомляє постачальника письмово за 10 (десять) календарних днів до поставки (п.3.2 Договору).

Так, у відповідності до умов Договору сторонами погоджено та підписано:

- Додаток № 1 від 10.12.2015 року до Договору, умовами якого передбачено поставку продукції загальною вартістю 3 173 963,14 грн.;

- Додаток № 2 від 10.12.2015 року до Договору, умовами якого передбачено поставку продукції на суму 21 147 720,00 грн.;

- Додаток № 3 від 10.12.2015 року до Договору, умовами якого передбачено поставку продукції на суму 13 719 591,84 грн., всього на загальну суму 38 041 274,98 грн. в тому числі ПДВ.

Відповідно до пункту 3.3 Договору право власності на поставлену продукцію переходить до покупця з моменту підписання ним актів приймання-передачі обладнання та матеріалів.

Як встановлено судом та зазначено позивачем в поданій суду позовній заяві, на виконання умов вищевказаного Договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято продукцію на загальну суму 38 041 274,98 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними № 62 від 29.12.2015 року на суму 3 173 963,14 грн., № 1 від 26.01.2016 року на суму 13 719 591,84 грн., № 2 від 26.01.2016 року на суму 21 147 720,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому судом встановлено, що факт отримання продукції відповідачем підтверджується засвідченими відбитками печаток сторін підписами на видаткових накладних представників постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівобережжя Плюс" та покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційна компанія «Східгаззбут».

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Якість та комплектність обладнання, що постачається постачальником за цим Договором згідно із Додатками до Договору, повинна відповідати вимогам державних стандартів, технологічним та конструкторським вимогам заводів-виробників та іншим нормативним документам України. Підрядник поставляє нове обладнання, сертифіковане на території України та виготовлене не раніше 2012 року. (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п.2.3 Договору при виявленні заводських дефектів в обладнанні при їх експлуатації в період гарантійного строку виклик представника постачальника є обов`язковим. Представник постачальника повинен прибути на місце, зазначене покупцем у повідомленні про виявлення дефектів, протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання письмового повідомлення для складання дефектного акта та усунення дефектів. У разі необхідності постачальник залучає представників заводів-виробників обладнання для спільного усунення виявлених дефектів, у разі, якщо усунення дефектів не є можливим, постачальник зобов`язується протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту складання дефектного акта замінити за свій рахунок дефектне обладнання на обладнання такого ж найменування, марки, якості, кількості та ціни.

Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, заперечень щодо факту поставки продукції за спірними видатковими відповідачем суду не надано. Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак ушкодження поставленої продукції, а також виявлених дефектів від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівобережжя Плюс" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі продукції відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю Інвестиційна компанія «Східгаззбут», а відповідачем, у свою чергу, прийнято продукцію без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем продукції належним чином підтверджено матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видаткова накладна, яка сторонами належним чином оформлена та підписана без будь - яких зауважень, засвідчена печатками обох сторін, або засвідчена шляхом накладення електронного цифрового підпису.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з пунктом 3.9 Договору ціна, умови оплати та терміни постачання продукції визначаються на основі Додатків до даного Договору, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зокрема, відповідно до Додатків №№ 1-3 до Договору перерахування коштів за поставлене обладнання здійснюється покупцем після підписання сторонами Акту приймання-передачі обладнання в розмірі 80 % від суми, зазначеної в Акті приймання-передачі обладнання, у строк до 30 календарних днів від дня підписання покупцем такого Акту та надання покупцеві належним чином оформлених документів, зазначених в пункті 3.4 цього Договору; кошти у розмірі 20% від суми, зазначеної в Акті приймання-передачі обладнання, утримуються покупцем під час виконання будівельних робіт за об`єктом «Реконструкція зовнішніх інженерних мереж під будівництво нового міжнародного пасажирського терміналу аеропорту «Київ» (Жуляни)» та перераховуються постачальнику у строк до 30 календарних днів після здавання замовнику ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» закінчених робіт (закінченого будівництвом об`єкта) в експлуатацію.

Як визначено сторонами в п. 3.10 Договору оплата постачальнику за продукцію здійснюється покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України на поточний рахунок постачальника.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленої за Договором продукції матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем об`єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб`єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Поряд з цим, нормою ч.1 ст. 212 ЦК України закріплене право осіб, які вчиняють правочин, обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, укладаючи правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Здійснивши аналіз змісту укладеного між сторонами Договору поставки судом встановлено, що в спірному правочині строк виконання зобов`язання з повної оплати поставленої за Договором продукції визначений вказівкою на події, які можуть настати, а можуть і не настати (здача закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію), що свідчить про вчинення правочину під відкладальною умовою (ч. 1 ст. 212 ЦК України).

При цьому позивачем зазначено в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем здійснено часткову оплату поставленої за Договором продукції в сумі 33 236 636,66 грн., на підтвердження факту здійснення якої надано відповідні виписки банку, згідно яких при перерахуванні коштів відповідачем в реквізитах призначення платежу зазначено «оплата за обладнання згідно дог. № 10/12/15-П від 10.12.2015 р., у т.ч. ПДВ…».

Заперечень від позивача щодо здійсненої відповідачем оплати, а також від відповідача щодо порядку зарахування коштів до суду не надходило.

Таким чином підписання покупцем (відповідачем) вищенаведених видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за поставлену позивачем продукцію.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, 18.12.2017 року комісією у складі Голови комісії головного інженера СВП «Київські електричні мережі» ПАТ «Київенерго», а також членів комісії - представників ПАТ «Київенерго», генерального підрядника - генерального директора ТОВ ІК «Східгаззбут», субпідрядної організації (будівельно - монтажної організації) - директора ПП «Гарант - Енерго» складено Акт приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів електричних мереж від 18.12.2017 року, згідно якого прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт «Реконструкція ПС 35/10 квВ «Гарнізонна» у складі об`єкту «Реконструкція зовнішніх інженерних мереж під будівництво нового міжнародного пасажирського терміналу аеропорту «Київ» (Жуляни), 2 черга.

Отже, з урахуванням здачі замовнику - ПАТ «Київенерго» закінчених робіт (закінченого будівництвом об`єкта), факт якої належним чином підтверджується матеріалами справи, та умов Додатків №№ 1-3 до Договору, строк оплати покупцем коштів в розмірі 20% від суми поставленого обладнання є таким, що настав.

Також між позивачем та відповідачем було підписано Акт звіряння взаємних розрахунків за період 2017 року за Договором № 10/12/15-П від 10.12.2015 року, згідно якого станом на 31.12.2017 року заборгованість відповідача становить 4 804 638,32 грн.

У зв`язку з несплатою відповідачем повної вартості поставленої продукції за Договором позивач звернувся до відповідача з вимогою б/н від 22.01.2018 року про перерахування боргу в сумі 4 804 638,32 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Факт отримання відповідачем вказаної вимоги підтверджується підписом представника ТОВ «Інвестиційна компанія «Східгаззбут» на супровідному листі № 22/01/18 від 22.01.2018 року, копія якого надана позивачем.

Крім того, зважаючи на неналежне виконанням ТОВ Інвестиційна компанія «Східгаззбут» взятих на себе зобов`язань з оплати поставленої за Договором продукції та з метою врегулювання питання наявності заборгованості відповідача 24 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівобережжя Плюс" (кредитор за договором, позивач у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю Інноваційна компанія «Східгаззбут» (поручитель за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю Інвестиційна компанія «Східгаззбут» (боржник за договором, відповідач у справі) укладено тристоронній Договір фінансової поруки № 1-ФН до Договору поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року (далі - Договір поруки), за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язання щодо сплати ним на користь кредитора 680 000,00 грн. в т.ч. ПДВ, що виникло за укладеним між кредитором (в основному договорі іменується постачальник) та боржником (в основному договорі іменується покупець) за Договором поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року.

Згідно п.2 Договору поруки строк виконання зобов`язання за основним договором вже настав на момент підписання цього Договору.

Передбачений цим Договором обов`язок поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми 680 000,00 грн. в т.ч. ПДВ, що є частиною боргу боржника перед кредитором згідно Акту звірки взаємних розрахунків за період 2017 рік від 31.12.2017 року (п.3 Договору поруки).

Вказаний Договір поруки підписаний представниками поручителя, кредитора та боржника та засвідчений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 Цивільного кодексу України).

В статті 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті Цивільного кодексу України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов`язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язання боржником вказане зобов`язання підлягає виконанню поручителем.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Таким чином, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами Договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, а саме Договору поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зокрема, згідно п.4 Договору поруки поручитель не відповідає за сплату боржником процентів, інфляційних, за відшкодування збитків, за сплату неустойки (штрафу, пені) тощо.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Відповідно до п. 5 Договору поруки після виконання поручителем зобов`язань боржника перед кредитором поручитель набуває прав кредитора відносно боржника на суму фактично виконаних зобов`язань.

За приписами ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Такий висновок узгоджується із загальними підставами заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), викладеними, зокрема, в пункті 3 частини першої статті 512 ЦК України.

У зв`язку з укладенням Договору поруки та невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року позивач звернуся до поручителя - ТОВ Інноваційна компанія «Східгаззбут» з вимогою № 31/10/18 від 31.01.2018 року, факт отримання якої підтверджується підписом представника поручителя на відповідному супровідному листі.

Судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, що на виконання умов Договору поруки ТОВ Інноваційна компанія «Східгаззбут» як поручителем було перераховано на рахунок ТОВ "Лівобережжя Плюс» як кредитора грошові кошти в сумі 680 000,00 грн., а саме платіжним дорученням № 13 від 31.01.2018 року із зазначенням призначення платежу «оплата згідно договору фінансової поруки № 1-ФП від 24.01.2018 року до договору поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року, у т.ч. ПДВ…», що підтверджується відповідною випискою банку.

Факт отримання вказаних коштів ТОВ "Лівобережжя Плюс" та зарахування їх в рахунок погашення заборгованості відповідача за спірним Договором поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року сторонами не заперечувався.

Отже, як встановлено судом та зазначено позивачем з урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги часткову оплату поставленої продукції та проведену поручителем оплату, залишок заборгованості відповідача перед позивачем за Договором становить 4 124 638,32 грн.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та вбачається із матеріалів справи, свої зобов`язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю "Лівобережжя Плюс" грошових коштів в сумі 4 124 638,32 грн. за поставлену продукцію у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційна компанія «Східгаззбут» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору поставки № 10/12/15-П від 10.12.2015 року та Договору фінансової поруки № 1-ФП від 24.01.2018 року до Договору та/або їх окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних договорів на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за договорами на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати поставленої позивачем продукції в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 4 124 638,32 грн. з оплати поставленої позивачем продукції підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ "СХІДГАЗБУД" (вул. Антоновича, буд.23-А, м. Київ, 01004, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сквирський комбінат хлібопродуктів" (Товариства з обмеженою відповідальністю " Лівобережжя Плюс " вул. Дегтярівська, 21-А, м. Київ, 04119, ) 4 124 638,32 грн. (чотири мільйони сто двадцять чотири тисячі шістсот тридцять вісім грн. 32 коп.) боргу та 61 869,57 грн. (шістдесят одну тисячу вісімсот шістдесят дев`ять грн. 57 коп.) судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 26 квітня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон