ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р. Справа №907/456/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури від 12.01.2021 за № 15-26вих-21

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2020 (повний текст рішення складено 24.12.2020, суддя Ремецькі О.Ф.)

у справі № 907/456/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Озеро Кунікунда, смт.Солотвино Тячівського району

до відповідача-1 Комунального некомерційного підприємства Солотвинська обласна алергологічна лікарня Закарпатської обласної ради

до відповідача-2 Солотвинської селищної ради, смт. Солотвино Тячівського району

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1- Закарпатської обласної ради, м. Ужгород

а також за участю Закарпатської обласної прокуратури

про припинення права постійного користування КНП "Солотвинська обласна алергологічна лікарня" на земельну ділянку № 2 площею 6,13га, яка вказана в плані зовнішніх меж у Державному акті на право постійного користування землею серії I-ЗЛ №000346 від 27.03.1998 загальною площею 14,83га, зареєстрованою в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 238

представники сторін:

прокурор Винницька Л.М.

від позивача Колотуха О.М. (адвокат),

від відповідачів та від третьої особи не з`явились.

02.07.2020 до Господарського суду Закарпатської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) Озеро Кунікунда із позовом до відповідачів Комунального некомерційного підприємства (надалі КНП) Солотвинська обласна алергологічна лікарня Закарпатської обласної ради та Солотвинської селищної ради, предметом якого є припинення права постійного користування КНП "Солотвинська обласна алергологічна лікарня" на земельну ділянку № 2 площею 6,13га, яка вказана в плані зовнішніх меж у державному акті на право постійного користування землею серії I-ЗЛ №000346 від 27.03.1998 загальною площею 14,83га, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 238.

Позов мотивовано тим, що у відповідача-1 наявний державний акт на право постійного користування землею, згідно якого у його користуванні перебуває дві ділянки: №1 площею 8,70 га, на якій розташовані будівлі лікарні (смт. Солотвино, вул. Зарічна (Добролюбова), 22) та № 2 площею 6,13 га, яка межує із земельною ділянкою позивача (смт. Солотвино, вул. Озерна, 29). Однак, при видачі вказаного державного акта не було враховано факт довиділення у постійне користування позивачу земельної ділянки площею 1,03 га на підставі рішення Солотвинської селищної ради № 130 від 23.12.1997, внаслідок чого до державного акта відповідача-1 безпідставно включено відомості про земельну ділянку позивача. Так, на замовлення позивача була проведена земельно-технічна експертиза, відповідно до якої встановлено факт накладення земельної ділянки позивача площею 1,03 га на земельну ділянку №2 відповідача-1 згідно державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998. Вказане порушення дає підстави вважати, що спірний акт, виданий відповідачу-1, не виконує функцій, покладених на нього законодавством в частині ділянки №2, не відображає дійсних фактичних обставин, існує тільки формально, а отже є недійсним та підлягає скасуванню у вказаній частині.

27.08.2020 Прокуратурою Закарпатської області було подано до суду заяву про вступ у справу в порядку ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 109-111, т.1). До вказаної заяви долучено докази повідомлення прокуратурою Солотвинської селищної ради про намір вступити у дану справу в інтересах держави в особі вказаного органу місцевого самоврядування.

В ухвалі Господарського суду Закарпатської області від 27.08.2020 не встановлено підстав, які би унеможливлювали вступ прокурора у справу.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.09.2020 до участі у справі залучено Закарпатську обласну раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2020 позов у даній справі задоволено частково, а саме, припинено право постійного користування відповідача-1 земельною ділянкою №2 площею 1,03 га, яка вказана в плані зовнішніх меж у державному акті на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000346 від 27.03.1998, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 238.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:

1) підставою для постійного користування позивачем наданою йому земельною ділянкою є державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000216 від 08.11.1996, у якому відображена спірна ділянка №2 площею 1,03 га, яка була додатково виділена ТзОВ Озеро Кунікунда згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 для виходу до солених озер;

2) з матеріалів справи вбачається, що вказана земельна ділянка ТзОВ Озера Кунікунда площею 1,03 га повністю накладається на земельну ділянку Обласної алергологічної лікарні, яка вказана під №2 в плані зовнішніх меж у державному акті на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998;

3) 14.05.2004 позивачем було зареєстроване право власності на нерухоме майно майновий комплекс за адресою: смт. Солотвино, вул. Гагаріна, 60 загальною площею 501,5кв.м, який розташований у межах довиділеної земельної ділянки;

4) положення цивільного та земельного законодавства, зокрема, ст. 141 ЗК України, встановлюють, що перехід майнових прав на об`єкт нерухомості до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, незважаючи на законні підстави права користування земельною ділянкою попереднім власником нерухомого майна. До аналогічних висновків, зокрема, дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 910/18560/16;

5) враховуючи, що до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998 площею 6,13 гектарів включено і посвідчене право позивача на користування земельною ділянкою за державним актом серії І-ЗК №000216, та приймаючи до уваги те, що позивач набув право власності на це нерухоме майно, суд дійшов висновку, що до позивача перейшло право на користування спірною земельною ділянкою, для реалізації якого необхідно припинити користування відповідача-1 спірною земельною ділянкою.

Водночас, суд відмовив в задоволенні заяви прокурора про застосування позовної давності у даній справі. При цьому, він взяв до уваги те, що позивачу стало відомо про спірний державний акт відповідача-1 та той факт, що існує спірне накладення земельних ділянок тільки під час розгляду господарської справи № 907/172/20, позовну заяву у якій позивач отримав у квітні 2020 року. При цьому, сам державний акт позивачем був отриманий у відповідь на адвокатський запит у травні 2020 року. Вказане, на думку суду, свідчить про те, що позовна давність для звернення із позовом у даній справі не пропущена.

Закарпатська обласна прокуратура, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій послалася на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

У своїй апеляційній скарзі, а також у додаткових поясненнях від 22.02.2021, 02.04.2021 та 15.04.2021, прокуратура послалася на наступне:

1) вирішуючи справу, суд не врахував положення ст. 141, 143, 144 Земельного кодексу України, якими передбачено виключні підстави для припинення права постійного користування землею, до яких не віднесено вирішення спірного питання в судовому порядку, а саме:

- ні в позовній заяві, ні у рішенні суду не зазначено та не досліджено чи звертався позивач із заявою до органу місцевого самоврядування про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку ст. 141 ЗК України, у зв`язку з наявністю на ній нерухомого майна;

- суд своїм рішенням вправі примусово припинити право постійного користування на земельну ділянку лише у виключних випадках, передбачених ст. 143 ЗК України. Відповідний перелік підстав є вичерпним і не містить такої підстави як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на цій земельній ділянці. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №926/1150/17;

- з огляду на доводи позовної заяви, позивач стверджує про численні порушення вимог земельного законодавства, однак жодного доказу про їх фіксування відповідним органом контролю в порядку, встановленому ст. 144 ЗК України, в матеріалах справи немає (акт; протокол про порушення; звернення державного інспектора до відповідного органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою);

2) оскаржуване рішення суду базується на тому, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно ТзОВ «Озеро Кунікунда», у зв`язку з чим, це є підставою для виникнення у нього права на землю. Однак, дане твердження суду безпідставне та не підтверджується жодними матеріалами справи, що випливає з наступного:

- надане позивачем свідоцтво № 115 від 28.05.2004 про право колективної власності на нерухоме майно стосується майна, розташованого за адресою: смт. Солотвино, вул. Гагаріна, 60. Однак, земельна ділянка, на яку просить позивач припинити право постійного користування, знаходиться за адресою: смт. Солотвино, вул. Озерна, 29. Незважаючи на той факт, що наявні різні адреси, суд не надав оцінку даному свідоцтву та не дослідив, чи дійсно майно, яке перебуває за однією адресою, якимось чином відноситься до спірної земельної ділянки за іншою адресою;

- з матеріалів топографо-геодезичного знімання та матеріалів геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування, які містяться у висновку судового експерта № 5/20 від 10.06.2020, вбачається, що на спірній земельній ділянці площею 1,03 га відсутні будь-які будівлі чи споруди, а такі наявні лише на земельній ділянці площею 0,57 га, що належить ТзОВ «Озеро Кунікунда» на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000216;

- адреса майнового комплексу ТзОВ «Озеро Кунікунда», належного на підставі вищезгаданого свідоцтва про право колективної власності на нерухоме майно, неодноразово змінювалась. Так, у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 26.07.2011 у справі № 2/114, констатується, що майновий комплекс товариства знаходиться за адресою смт. Солотвино, вул. Гагаріна, 60 «А». Водночас, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17.06.2008 за ТзОВ «Озеро Кунікунда» визнано право власності на будівлю, що знаходиться за адресою смт. Солотвино, вул. Гагаріна, 60 «А» та яка розміщена на земельній ділянці площею 0,57 га на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000216, а земельна ділянка площею 1,03 га у вказаному рішенні не згадуєтеся;

3) суд в своєму рішенні зробив висновок про те, що земельна ділянка ТзОВ «Озеро Кунікунда» площею 1,03 га повністю накладається на земельну ділянку Обласної алергологічної лікарні, яка вказана під № 2 в плані зовнішніх меж у Державному акті на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000346 від 27.03.1998. Вказаний висновок є надуманим, оскільки:

- суд не надав оцінку тому факту, що рішення про надання у користування земельної ділянки Солотвинській обласній алергологічній лікарні прийняте раніше (22.12.1997), ніж рішення про довиділення ТзОВ «Озеро Кунікуда» 1,03 га (23.12.1997);

- питання щодо накладення земельних ділянок може бути вирішене лише щодо сформованих земельних ділянок та за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої можливо визначити наявність чи відсутність накладень. Натомість, в матеріалах даної справи наявні лише рішення органу місцевого самоврядування про надання земельних ділянок у користування та державні акти на право постійного користування землею. Оскільки земельна ділянка № 2, яка надана у постійне користування відповідачу-1, не має кадастрового номера, не визначена в натурі (на місцевості) та не сформована із чіткими межами, наведене унеможливлює визначити, де саме знаходиться площа землі 1,03 га на спірній земельній ділянці № 2 та свідчить про безпідставність позовних вимог у даній справі;

- висновок судового експерта № 5/20 від 10.06.2020, на який покликається суд, базується на припущеннях та ймовірностях, а, отже, ніяким чином не підтверджує той факт, що земельна ділянка, яка перебуває в користуванні ТзОВ «Озеро Кунікунда», накладається на земельну ділянку Солотвинської обласної алергологічної лікарні.

Крім того, у додаткових поясненнях від 15.04.2021 прокурор заявив клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України, а саме, належним чином завіреної копії довідки архівного відділу Тячівської РДА Закарпатської області № 01-11/82 від 14.04.2021. Клопотання обґрунтовано тим, що вказаний доказ та інформація, яка міститься в такому, не знаходились у володінні обласної прокуратури в період розгляду справи судом першої інстанції та при поданні апеляційної скарги, а єдиним володільцем та розпорядником інформації є лише архівний відділ Тячівської РДА, що свідчить про неможливість обласної прокуратури отримати інформацію яка міститься в такій з інших джерел.

Із змісту зазначеної довідки вбачається, що в архіві відсутні відомості про проведення сесії чи засідання виконавчого комітету 23 грудня 1997 року, натомість є відомості про те, що сесія Солотвинської селищної ради проводилась 22 грудня 1997 року, а засідання виконавчого комітету відбулось 27 грудня 1997 року, а тому, на думку прокурора, з наведеного випливає, що рішення виконавчого комітету Солотвинської селищної ради № 130 від 23.12.1997 не приймалось.

ТзОВ «Озеро Кунікунда» подало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило доводи та вимоги апеляційної скарги, просило відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стосовно доводів скаржника позивач у своєму відзиві, а також у додаткових поясненнях від 13.04.2021, послався на наступне:

1) статтями 22 та 23 Земельного кодексу України 1990 року, що був чинним на момент виникнення у товариства права на землю, було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а саме, державного акта, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. З огляду на це, право користування на земельні ділянки виникло у сторін з моменту одержання ними відповідних державних актів, а не прийняття рішень, як на цьому наполягає скаржник. При цьому, при вирішенні спору у даній справі слід звернути увагу на наступне:

- право позивача на постійне користування земельними ділянками площею 0,57 га та 1,03 га у ТзОВ «Озеро Кунікунда» виникло на підставі рішення Солотвинської селищної ради від 21 травня 1996 року № 57/79, рішення Солотвинської селищної ради від 23 грудня 1997 року № 130 та державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000216, виданого 08 листопада 1996 року із змінами від 23 грудня 1997 року;

- вказані рішення органу місцевого самоврядування, а також відповідний державний акт, станом на даний час є чинними;

- на момент видачі державного акта для КНП „Солотвинська обласна алергологічна лікарня" (27.03.1998), право користування позивача на спірну ділянку площею 1,03 га вже було належним чином оформлено державним актом, виданим раніше (23.12.1997);

- розмежування земель між ТзОВ „Озеро Кунікунда" і обласною алергологічною лікарнею були погоджені головним лікарем обласної алергологічної лікарні ОСОБА_1 , після чого і було прийнято рішення Солотвинської селищної ради від 23 грудня 1997 року № 130 про довиділення ділянки № 2 площею 1,03 га товариству „Озеро Кунікунда".

2) предметом позову у даній справі є не припинення права постійного користування відповідача-1 в розумінні ст. 141 та 143 ЗК України, а виправлення помилки органу місцевого самоврядування, внаслідок якої у державних актах на право постійного користування землею, виданих двом різним юридичним особам, зазначено одну і ту ж земельну ділянку;

3) протягом всього періоду до 2020 року ТзОВ «Озеро Кунікунда» без перешкод користувалося виділеними йому земельними ділянками та належним чином сплачувало земельний податок. В червні 2020 року до товариства було пред`явлено позов у господарській справі 907/172/20 із вимогою про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення огорожі, яка розташована на тій земельній ділянці, що нібито перебуває у користуванні КНП „Солотвинська обласна алергологічна лікарня". З цього моменту товариству стало відомо про наявність у КНП „Солотвинська обласна алергологічна лікарня" державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000346 від 27 березня 1998 року, а також стало зрозуміло про існування спору щодо меж ділянок, які перебувають у постійному користуванні позивача та відповідача-1;

4) з апеляційної скарги не зрозуміло, яким чином рішення Господарського суду Закарпатської області від 09 грудня 2020 року порушує права Солотвинської селищної ради і чому при оскарженні цього рішення від її імені виступає Закарпатська обласна прокуратура. У даній справі прокурором не доведено обставин, які перешкоджають захисту відповідних прав та інтересів безпосередньо Солотвинською селищною радою, а апеляційна скарга не містить доказів звернення прокуратури до Солотвинської селищної ради з вимогою захищати порушені інтереси самостійно, відповідно, відсутні підстави для представництва Солотвинської селищної ради прокуратурою. Солотвинська селищна рада є повноважним діє- та правоздатним органом місцевого самоврядування, щоб самостійно звертатися до суду та виступати в ролі представника держави.

Стосовно доводів позивача про відсутність підстав для вступу прокурора у дану справу, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, прокурор у своїх додаткових письмових поясненнях наголосив, що його вступ у справу №907/456/20 пов`язаний із необхідністю захисту інтересів держави в особі Солотвинської селищної ради, яка є відповідачем у даній справі, однак не забезпечила своєї участі у судові засідання, що вказує на наявність підстав для представництва, передбачених cт. 23 Закону України «Про прокуратуру». При цьому, прокурор виходив з необхідності представництва законних інтересів держави щодо розпорядження землями комунальної власності з метою недопущення незаконного припинення права користування земельною ділянкою КНП «Солотвинська обласна алергологічна лікарня». При цьому, позивач в жодному процесуальному документі, а також в судовому засіданні не ставив під сумнів вступ Закарпатської обласної прокуратури у даний спір.

15.03.2021 до Західного апеляційного господарського суду надійшов лист позивача №23 від 10.03.2020, у якому він клопотав про долучення до справи матеріалів геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування земельної ділянки для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів ТзОВ «Озеро Кунікунда». За твердженнями позивача, вказані матеріали спростовують доводи апелянта про те, що на земельній ділянці площею 1,03 га немає нерухомого майна товариства.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що відповідні матеріали ТзОВ «Озеро Кунікунда» отримало лише 09.03.2021 і тому не мало можливості надати їх до суду першої інстанції.

У своїх поясненнях від 02.04.2021 прокурор наголосив на тому, що долучені позивачем матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування суттєво відрізняються від аналогічних матеріалів, що містяться у згадуваному висновку експерта № 5/20 від 10.06.2020, у зв`язку з чим просив їх не брати до уваги.

Відповідачі та третя особа не виконали вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 та не подали відзивів чи письмових пояснень на апеляційну скаргу. Крім того, відповідачі та третя особа не забезпечили явку своїх представників в судове засідання.

Учасники даного судового процесу були повідомлені про нього згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представників відповідачів та третьої особи.

Розглянувши клопотання прокурора та позивача про долучення нових доказів до матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду, колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні таких. Суд зазначає, що ні прокурором, ні позивачем не доведено неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них. Самі по собі твердження обох сторін, що вказані докази ними були отримані вже під час апеляційного перегляду не свідчать про те, що сторони не мали можливості їх отримати раніше. Таким чином, колегія суддів не вбачає виняткових причин в розумінні ч.3 ст. 269 ГПК України для долучення нових доказів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та прокурора оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

21 травня 1996 року Солотвинська селищна рада ухвалила рішення №57/79 про виділення у постійне користування ТзОВ „Озеро Кунікунда" земельну ділянку площею 0,57 га в районі солених озер для створення бази по наданню населенню медичних, побутових та інших послуг (а.с. 14, т.1).

08 листопада 1996 року Солотвинською селищною радою був виданий державний акт на право постійного користування землею І-ЗК № 000216, яким ТзОВ „Озеро Кунікунда" надано у постійне користування 0,57 гектарів землі, межі якої встановлені у плані користування (а.с. 16-18, т.1).

23 грудня 1997 року виконавчий комітет Солотвинської селищної ради прийняв рішення №130 (а.с. 20, т.1), яким було ухвалено: 1) довиділити ТзОВ „Озеро Кунікунда" земельну ділянку площею 1,03 га для забезпечення виходу до солених озер та сполучення із основною дорогою із земель, що належать обласній алергологічній лікарні; 2) передати товариству вказану земельну ділянку у постійне користування; 3) внести зміни у державний акт про право постійного користування землею.

Підставами для ухвалення цього рішення, як зазначено у його тексті, стали заява директора ТзОВ „Озеро Кунікунда" та згода головного лікаря обласної алергологічної лікарні Олага М.С.

Матеріали справи свідчать, що до державного акта на право постійного користування землею № І-ЗК № 000216 були внесені відповідні зміни (а.с. 18-19, т.1) шляхом:

- зазначення у відповідному розділі державного акта про факт внесення змін в землекористування шляхом довиділення додаткової земельної ділянки №2 площею 1,03 га;

- доповнення плану зовнішніх меж землекористування, який є складовою частиною державного акта, інформацією про конфігурацію та опис меж земельної ділянки №2.

27 березня 1998 року Солотвинською селищною радою був виданий державний акт на право постійного користування землею № І-ЗК № 000346, яким Обласній алергологічній лікарні було надано у постійне користування 14,83 гектари землі, межі якої встановлені у плані користування.

Відповідно до інформації, що наведена у вказаному акті, він виданий на підставі рішення Солотвинської селищної ради №40 від 22 грудня 1997 року. В плані зовнішніх меж землекористування зазначена інформація про конфігурацію та опис меж двох земельних ділянок: №1 площею 8,70 га та №2 площею 6,13 га. При цьому, земельна ділянка №2 має спільну межу із користувачем ТзОВ «Озеро Кунікунда» (від т. «Б» до т. «В»).

Рішення Солотвинської селищної ради №40 від 22 грудня 1997 року в матеріалах даної справи відсутнє.

Усі вищевказані рішення Солотвинської селищної ради до цього часу є чинними. Протилежного сторонами не доведено.

За твердженнями позивача до державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998, виданого Солотвинській обласній алергологічній лікарні, не були включені відомості про довиділення ТзОВ „Озеро Кунікунда" 1,03 га, внаслідок чого земельна ділянка №2 площею 6,13 га, яка була надана Солотвинській обласній алергологічній лікарні згідно державного акта включає у себе відповідну ділянку площею 1,03 га.

Вказаним накладенням меж, на переконання позивача, порушуються його права та законні інтереси, що й стало підставою для звернення із позовом у даній справі про припинення права відповідача-1 на постійне користування земельною ділянкою №2 площею 6,13 га згідно державного акта серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998.

Земельним ділянкам, які перебувають у постійному користуванні ТзОВ „Озеро Кунікунда" та Солотвинської обласній алергологічній лікарні, не було присвоєно кадастрових номерів відповідно до ст. 79-1 чинного Земельного кодексу України.

Також, з пояснень, наданих сторонами в даному судовому процесі вбачається, що у провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа №914/170/20 за позовом Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад Закарпатської обласної ради» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Озеро Кунікуда» за участю третіх осіб Закарпатської обласної ради, Комунального некомерційного підприємства «Солотвинська обласна алергологічна лікарня» та Солотвинської селищної ради про усунення перешкод у користуванні майном, що належить до спільної власності територіальних громад Закарпатскьої обласної ради та розташоване за адресою: Закарпатська область, смт. Солотвино, вул.Озерна, 29, шляхом знесення огорожі. Підставами позову у господарській справі №914/170/20 є фактичні обставини та доводи, схожі, до тих, які досліджуються у даній справі, а саме, про наступне:

- виділена у постійне користування ТзОВ «Озеро Кунікунда» земельна ділянка №2 площею 1,03 га, накладається на земельну ділянку, що вже належала на праві постійного користування обласному медичному закладу відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998, що, на думку позивача у справі №914/170/20, свідчить про неправомірність відповідного рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997;

- у працівників Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, яка є уповноваженим органом Закарпатської обласної ради із управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, відсутній доступ до одної із будівель майнового комплексу, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області та знаходиться за адресою: смт Солотвино, вул. Озерна, 29, оскільки вказана будівля відгороджена парканом, неправомірно зведеним ТзОВ «Озеро Кунікунда».

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.11.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.02.2021, в задоволенні позову у справі №914/170/20 було відмовлено.

При цьому, відмовляючи в позові у вказаній справі, суди виходили з наступного:

1) позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки предметом негаторного позову відповідно до статті 391 ЦК України не може бути вимога щодо порушення права власності/користування іншої особи, зокрема, вимога про знесення паркану, який не належить позивачу на земельній ділянці, докази про належність якої позивачу в матеріалах справи також відсутні;

2) підстави позову фактично зводяться до доводів про те, що земельна ділянка площею 1,03 га була неправомірно виділена ТзОВ «Озеро Кунікунда», однак позивач не довів вказаних обставин належними та допустимими доказами та, більше того, такі не входять в предмет доказування у даній справі;

3) перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі позивача не є ознакою його речового права на майно, оскільки баланс є формою бухгалтерського обліку та не є підставою набуття майна у власність або користування. Позивачем також не доведено, що саме на земельній ділянці відповідача розташована база "Гостинниця" інвентарний номер 101002, яка перебуває на його балансі.

Колегія суддів погоджується із доводами скаржника про те, що при вирішенні спору у даній справі не підлягає врахуванню висновок експерта №5/20 від 10.06.2020, долучений позивачем до свої позовної заяви (а.с. 21-35, т.1).

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що предметом експертного дослідження було запитання про те, чи накладаються на інші земельні ділянки межі земельної ділянки №2, наданої у постійне користування Солотвинській обласній алергологічній лікарні.

Відповідь на вказане питання надана експертом наступним чином: «За відсутності повноти даних та з припущенням про ймовірне місцезнаходження земельної ділянки №2 площею 6,13 га згідно державного акта про постійне користування землею І-ЗК №000346, межі якої не встановлені в натурі, є можливий перетин (накладення) вказаної земельної ділянки із земельними ділянками з кадастровими номерами: … » (всього зазначена 31 ділянка).

Тобто, суд наголошує, що вказаний висновок експерта носить значний ймовірнісний характер, у зв`язку з чим не може бути використаний як самостійний та вірогідний доказ для покладення в основу судового рішення у даній справі. Більше того, у вказаному висновку не йдеться про земельну ділянку №2, яка була довиділена ТзОВ «Озеро Кунікунда», натомість, зазначені у ньому відомості про іншу 31 земельну ділянку, що можуть накладатись на спірну земельну ділянку №2 площею 6,13 га, жодним чином не свідчать про будь-яку їх причетність до позивача.

Незважаючи на це, колегія суддів констатує, що з матеріалів справи чітко випливає факт накладення меж земельних ділянок, які перебувають у користуванні Солотвинської обласній алергологічній лікарні та ТзОВ «Озеро Кунікунда» згідно державних актів № І-ЗК № 000216 та № І-ЗК № 000346. Про це в сукупності свідчать наступні обставини та докази:

- зміст рішення виконавчого комітету Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 про довиділення ТзОВ «Озеро Кунікунда» земельної ділянки площею 1,03 га, відповідно до якого таке довиділення відбувається за рахунок земель обласної алергологічної лікарні, на що була отримана згода головного лікаря Олага М.С.;

- долучені позивачем до позовної заяви матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (а.с. 36-37, т.1), у яких інженером-геодезистом та сертифікованим інженером-землевпорядником здійснено співставлення земельних ділянок Солотвинської обласної алергологічної лікарні та ТзОВ «Озеро Кунікунда» згідно державних актів № І-ЗК № 000216 та № І-ЗК № 000346;

- опис меж земельної ділянки №2 згідно державного акта серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998, виданого Солотвинській обласній алергологічній лікарні, який свідчить про наявність спільної межі між ТзОВ «Озеро Кунікунда» та лікарнею від точки «Б» до точки «В» (а.с. 42, т.1). При цьому, суд зазначає, що характерна конфігурація вказаної межі та наявність відомостей про довжину окремих ділянок вказаної межі, свідчать про те, що земельна ділянка №2 площею 6,13 га згідно державного акта серії І-ЗК №000346, виданого лікарні, повністю включає в себе земельну ділянку №2 площею 1,03 га, згідно державного акта, виданого ТзОВ «Озеро Кунікунда».

Суд відхиляє доводи прокурора про те, що висновок щодо накладення меж може бути зроблений лише щодо сформованих земельних ділянок. Предметом дослідження у даній справі є обставини, пов`язані із видачею вищезазначених державних актів, а тому наявність чи відсутність кадастрових номерів у відповідних земельних ділянок відповідно до ст. 79-1 чинного Земельного кодексу України, на думку суду, не впливає на можливість вирішення спору у даній справі.

Таким чином, у державних актах № І-ЗК № 000216 та № І-ЗК № 000346, виданих ТзОВ «Озеро Кунікунда» та Солотвинській обласній алергологічній лікарні, міститься інформація про одну і ту ж земельну ділянку площею 1,03 га.

У цьому контексті колегія суддів зазначає, що Земельним кодексом України, який був чинний станом на момент ухвалення органом місцевого самоврядування рішень про надання земельних ділянок у постійне користування позивача та відповідача-1, а також на момент видачі їм державних актів на право постійного користування, було наступним чином врегульовано питання виникнення моменту права користування земельною ділянкою:

Так, статтею 22 цього Кодексу визначено, що право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право користування землею, забороняється.

Відповідно до ст. 23 цього Кодексу, право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, суд зазначає що право постійного користування у ТзОВ «Озеро Кунікунда» на земельну ділянку площею 0,57 га виникло 08.11.1996 (дата видачі державного акта І-ЗК №000216), а на земельну ділянку площею 1,03 га з моменту внесення змін до вказаного державного акта.

Право постійного користування у Солотвинської обласної алергологічної лікарні на земельну ділянку 14,83 га виникло 27.03.1998 (дата видачі державного акта І-ЗК №000346).

З огляду на дату рішення органу місцевого самоврядування про надання обласній лікарні у постійне користування земельної ділянки (22.12.1997) та на дату рішення про довиділення ТзОВ «Озеро Кунікунда» земельної ділянки площею 1,03 га за рахунок земель обласної лікарні з її згоди (23.12.1997), а також на відсутність у державному акті І-ЗК №000216, видного ТзОВ «Озеро Кунікунда» інформації про суміжного землекористувача Солотвинської обласної алергологічної лікарні, колегія суддів вважає вірогідним в розумінні ст. 79 ГПК України той факт, що відповідні зміни в державний акт І-ЗК №000216 були внесені до моменту видачі Солотвинській обласній алергологічній лікарні державного акта І-ЗК №000346 (у державному акті І-ЗК №000216 спірні межі ділянок зазначені як зони відпочинку медичних працівників).

Отже, у розумінні статтей 22 та 23 Земельного кодексу України, чинного у 1996-1998 роках, право постійного користування ТзОВ «Озеро Кунікунда» на земельну ділянку площею 1,03 га виникло раніше, ніж аналогічне право Солотвинської обласної алергологічної лікарні.

Таким чином, суд констатує, що при видачі державного акта І-ЗК №000346 було порушено право постійного користування землею ТзОВ «Озеро Кунікунда» в частині користування земельною ділянкою площею 1,03 га.

Суд погоджується із доводами апелянта про те, що матеріалами справи не підтверджується факт наявності нерухомого майна позивача саме на земельній ділянці площею 1,03 га.

Дійсно, з наявних у матеріалах справи свідоцтва про право власності та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 243-247, т.1) неможливо встановити на якій саме земельній ділянці знаходяться відповідні складові частини об`єкта нерухомості (цілісного майнового комплексу), оскільки їх місцезнаходження ідентифікується виключно адресою: вул. Гагаріна, 60 у смт. Солотвино та не вбачається, чи вони розташовані на земельній ділянці 0,57 га чи 1,03 га. Вказаної обставини не можливо встановити також і зі свідоцтва про право комунальної власності Закарпатської обласної ради (а.с. 38, т.1).

Однак, з огляду на вищезазначені обставини, пов`язані із видачею державних актів І-ЗК №000216 та І-ЗК №000346 та встановленим порушенням у зв`язку з цим права позивача на постійне користування землею площею 1,03 га, апеляційний суд зазначає про те, що наявність чи відсутність нерухомого майна позивача на вказаній земельній ділянці, не впливає на можливість вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Згідно зі статтею 2 ГПК України метою господарського судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.07.2020 у справі № 912/686/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Частина 2 статті 16 ЦК України встановлює наступний невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Чинний Земельний кодекс України також містить положення щодо захисту прав на землю.

Так, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статті 141 та 143 Земельного кодексу України, при цьому, врегульовують підстави припинення права користування земельною ділянкою та примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із доводами прокурора про те, що статті 141 та 143 не містять такої підстави для припинення права користування земельною ділянкою, яка би безпосередньо випливала із обставин даної справи та суті порушених прав позивача.

Водночас, суд констатує, що ні з положень ст. 16 ЦК України, ні з положень ст. 152 ЗК України, ні з інших чинних нормативно-правових актів не випливає конкретного способу захисту порушених прав позивача, який би забезпечив ефективне поновлення порушених прав позивача.

З огляду на давність спірних правовідносин, неактуальність нормативно-правової бази, яка існувала станом на момент видачі позивачу та відповідачу-1 державних актів І-ЗК №000216 та І-ЗК №000346, зважаючи на особливості спірних правовідносин, внаслідок яких у вказаних державних актах зафіксована одна і та ж частина земельної ділянки площею 1,03 га, встановлений судом факт виникнення саме у позивача права постійного користування на вказану земельну ділянку та враховуючи недопустимість порушення права постійного користування відповідача-1 на решту виділеної йому землі згідно державного акта І-ЗК №000346, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем було обрано ефективний спосіб захисту свого порушеного права у формі припинення права постійного користування відповідача-1 на частину земельної ділянки № 2 площею 1,03 га, яка вказана в плані зовнішніх меж у державному акті I-ЗЛ №000346.

В решті позовної вимоги щодо припинення права постійного користування відповідача-1 на частину земельної ділянки № 2 площею 5,1 га суд першої інстанції обґрунтовано відмовив за безпідставністю, оскільки матеріалами справи не підтверджується порушення прав позивача в цій частині.

При цьому, колегія суддів додатково зазначає про безпідставність покликання позивача на відсутність підстав для вступу прокурора у дану справу.

Суд зазначає про те, що прокурор вступив у дану справу після вивчення питання про наявність підстав та можливість такого вступу (а.с. 93, т.1) та підставі відповідно оформленої заяви про вступ у справу (а.с. 109-112, т.1), до якої долучено докази інформування прокурором Солотвинської селищної ради про здійснення представництва інтересів держави в її особі. Апеляційна скарга у даній справі була подана прокурором саме як учасником справи, який був залучений під час її розгляду у суді першої інстанції.

Позивачем не оскаржувалась ухвала суду першою інстанції, якою було вирішено питання про вступ прокурора у справу. Крім того, позивач не є скаржником у даному апеляційному провадженні та не оскаржує рішення суду першої інстанції.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стосовно вирішення питання судом першої інстанції заяв прокурора та третьої особи про застосування до спірних правовідносин позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає ухвалене рішення в цій частині обґрунтованим. На переконання суду, позивач правомірно стверджує про те, що відповідна позовна давність підлягає відрахуванню з моменту отримання ним позову у господарській справі № 907/172/20 (квітень 2020 року). Доказів того, що між сторонами раніше існували спори з приводу спірної земельної ділянки в матеріалах справи відсутні, а, отже, у суду немає підстав вважати позивача обізнаним до квітня 2020 року із відповідними претензіями відповідача-1 чи змістом виданого йому державного акта I-ЗЛ №000346.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Закарпатської обласної прокуратури.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2020 у справі № 907/456/20 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20-ти днів відповідно до статтей 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 29.04.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік