ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
про залишення позовної заяви без руху

26 квітня 2021 року м.Харків Справа № 922/879/21 Провадження №913/229/21

Господарський суд Луганської області у складі:
судді Тацій О.В.

розглянувши матеріали позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

до відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 )

про стягнення заборгованості,

Без повідомлення та виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій просить:

- стягнути з ОСОБА_1 на свою користь штраф за поставку неналежно маркованих товарів у сумі 4 992,50 грн. та пеню за прострочення поставки товарів у сумі 898,65 грн.

Загальний розмір заявленої до стягнення заборгованості складає 5 891,15 грн.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 01.10.2019 року між ним та відповідачем укладено договір №78 поставки запасних частин до дизельного підігрівача DBW-300.60. Однак, під час приймання поставленого товару було виявлено, що маркування товару не відповідає узгодженим у договорі найменуванням, про що складено відповідний акт. У зв`язку з цим відповідачу направлено лист-сповіщення, в якому запропоновано в термін до 11.11.2019 року провести поставку товару та повідомлено, що у разі непостачання товару відповідно до п. 6.6 договір слід вважати таким, що є розірваним замовником в односторонньому порядку. А тому, на переконання позивача, договір слід вважати розірваним з 11.11.2019 року. У зв`язку з цим, зважаючи на невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, а саме: не поставку товару у встановлені договором строки, їх простроченням, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача нарахованих на підставі п. 6.1 штрафних санкцій у виді пені за період прострочення тривалістю 9 днів у розмірі 898,65 грн., а також у відповідності до п. 6.2 договору та п. 53 Положення про поставки товарів народного споживання, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 25.08.1988 року №888 штрафу у розмірі 4 992,50 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією, однак, остання залишилася без відповіді, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 123 ГПК України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені ЗУ «Про судовий збір».

Частиною 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено, що з 01.01.2021 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2 270 грн. 00 коп.

Відповідно до підпункту 1 п. 2 ч. 2 вказаної статті передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом даного позову є вимога майнового характеру про стягнення заборгованості у розмірі 5 891,15 грн.

Отже, з огляду на викладене, позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. (5 891,15 грн. * 1,5 % = 88,37 грн., однак, вказана сума є менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому сплаті підлягає судовий збір саме у вказаному розмірі).

Разом з тим, у змісті позовної заяви позивачем викладено клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання даної позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 є неприбутковою установою, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету.

А тому, враховуючи свій майновий стан, а саме: відсутність у нього на час звернення до суду з позовом коштів на здійснення видатків зі сплати судового збору, просить вказане клопотання задовольнити.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване ст. 8 ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

При цьому, положення пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 ч. 1 вказаної статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Позаяк, предметом справи, що розглядається, не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.01.2021 року у справі № 0940/2276/18.

Аналіз положень норми ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» дає підстави зазначити, що сплату судового збору може бути відстрочено, розстрочено з огляду на суб`єктний склад заявника (п.п. 1,2 ч. 1 ст. 8 Закону) та предмет позову (п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону).

До суб`єктів, яким Законом надається право на відстрочення, розстрочення сплати судового збору або звільнення від такої сплати відносяться лише фізичні особи.

Предметом позову має бути захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав та відшкодування шкоди здоров`ю.

Разом з тим, як вбачається із позовної заяви, заявник не є фізичною особою, а предмет позову не становить захист вище перелічених категорій прав, отже, зазначена норма Закону до заявника не може бути застосована.

Крім того, підстави, наведені у ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», є вичерпними при вирішенні питання про відстрочення/розстрочення сплати судового збору або звільнення від такої сплати.

Визначений ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» перелік умов, за яких допускається відстрочення сплати судового збору заявнику або звільнення від сплати судового збору при зверненні до суду із заявою (скаргою), є вичерпним, тому не допускається його розширення з ініціативи суду лише з урахуванням майнового стану сторони за відсутності умов, передбачених ч. 1 ст. 8 цього Закону.

При цьому, зазначених заявником підстав для відстрочення сплати судового збору дана норма ЗУ «Про судовий збір» не містить.

Тобто врахування судом майнового стану заявника при вирішенні питання про відстрочення сплати судового збору можливе тільки за наявності вищевказаних підстав.

У даному ж випадку судом не встановлено наявності обставин, які б відповідали зазначеним вище критеріям, узгоджувались з наведеними законодавчими приписами в контексті визначених законодавцем умов та підстав для відстрочення сплати судового збору, що могли б зумовити вчинення такої процесуальної дії.

Таким чином, положеннями ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» не передбачено можливості відстрочення сплати судового збору з підстав, викладених в заявленому клопотанні.

Разом з тим, суд зважає і на те, що на підтвердження свого незадовільного майнового стану позивачем надано супровідний лист з висловленим у ньому проханням надати кошторисні призначення для подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2 102,00 грн., а також додані до нього рапорт від 09.01.2020 року, в якому обґрунтована необхідність сплати судового збору у вказаному розмірі, та обґрунтування потреби у відповідних коштах.

Однак, до позовної заяви не додано жодного документу, який би свідчив про ненадання Військовій частині НОМЕР_1 грошових коштів для означеної мети у відповідному розмірі. Так, в змісті позовної заяви вказано, що відсутність коштів на сплату судового збору підтверджується кошторисом військової частини, проте, копія даного документа суду не надана.

При цьому, суд зауважує, що звернення позивача з проханнями надати кошти для сплати судового збору для звернення з позовною заявою до суду мали місце у 2020 році. Позаяк, позивач звертається з даним позовом до суду у 2021 році, у зв`язку з чим, документи, які підтверджують майновий стан позивача за минулий рік є неактуальними та не можуть відображати його дійсне матеріальне становище на момент звернення з позовною заявою до суду.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в порушення вимог абз. 2 ч. 5 ст. 91 ГПК України надані на підтвердження скрутного матеріального становища документи не засвідчені належним чином, а саме: не містять дати їх засвідчення, у зв`язку з чим не можуть бути взяті судом до уваги у якості належних та допустимих доказів.

Тобто позивачем не додано ані належних доказів, які б свідчили про його майновий стан, ані доказів вжиття у поточному році відповідних заходів щодо виділення з Державного бюджету України коштів на витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору.

У свою чергу суд наголошує на тому, що з наведених положень ЗУ «Про судовий збір» вбачається, що їх застосування підлягає виключно до осіб, рівень статків яких обмежений, з метою усунення для таких осіб перешкод фінансового характеру для доступу до правосуддя. Інших, ніж незадовільний майновий стан особи, підстав законодавством не визначено.

При цьому, суд ще раз звертає увагу, що оцінка майнового стану юридичної особи, як підстави для відстрочення сплати судового збору, здійснюється тільки при зверненні даної особи з позовом, предмет якого передбачений п. 3 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір».

Таким чином, наразі фактично єдиною підставою для відстрочення сплати судового збору є незадовільний майновий стан заявника.

Позаяк, обмежене фінансування бюджетної установи не може бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати.

Отже, незабезпечення державою достатнього фінансування бюджетної установи не може бути визнано достатньою підставою для відстрочення від сплати судового збору.

Водночас у нормах ч. 2 ст. 123 ГПК України відсилання до норм ЗУ «Про судовий збір», зокрема, до підстав для звільнення від сплати судового збору, визначених ст. 8 Закону, передбачене лише щодо питання звільнення від сплати судового збору.

Разом з тим, положеннями ГПК України, на відміну від положень КАС України, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду приймаючи постанову від 14.01.2021 року у справі № 0940/2276/18 взагалі не передбачено права суду, враховуючи майновий стан сторони, відстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

У зв`язку з цим суд не може відстрочити сплату судового збору виключно з огляду на майновий стан особи. Такий стан враховується судом, але тільки під час вирішення питання про відстрочення судового збору на підставі приписів ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» за попереднього встановлення для вчинення такої процесуальної дії визначених нею підстав.

До того ж суд зауважує, що відстрочення сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду.

При цьому, суд відзначає, що необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується з ст. 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням та відсутністю коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для відстрочення від такої сплати.

Враховуючи даний принцип, а також положення ЗУ «Про судовий збір», господарський суд позбавлений права надавати перевагу будь-якій стороні, в тому числі й у питанні щодо відстрочення сплати судового збору.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05.1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

Європейський суд з прав людини в рішенні "Креуз проти Польщі" у справі 28249/95 від 19.06.2001 року зазначив, що вимога сплати зборів судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору.

У зв`язку з цим на виконання вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України позивачу необхідно надати документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому законом порядку у розмірі 2 270,00 грн.

Позаяк, наразі відсутність документів, які підтверджують сплату судового збору, є порушенням п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України.

Крім цього, за приписами ч. 2 ст. 164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ст. 91 ГПК України, письмові докази, до яких належать і документи, подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно приписів ч. 5 ст. 91 ГПК України, учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Пунктом 5.27 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації (Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, чинний від 01.09.2003) встановлено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Разом з цим, як вбачається з додатків до позову, в якості доказів заявником до позову додано ксерокопії документів, які не є ані оригіналами документів, ані засвідченими у встановленому законом порядку копіями документів. Так, відмітка про засвідчення копії, яка передбачена п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, не містить дати засвідчення.

Таким чином, додані до позову ксерокопії документів, які не засвідчені належним чином у порядку, встановленому чинним законодавством.

Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Частиною 1 ст. 172 ГПК України передбачено, що позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України), так і аналогічних приписів ГПК України.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року).

У Рішенні у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Абзацом 27 п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 передбачено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

За змістом п. 61 Правил надання поштового зв`язку, затверджених Постановою №270 від 05.03.2009 року Кабінету Міністрів України, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

За таких обставин, належним доказом надіслання копії позовної заяви з доданими до неї документами учасникам справи є опис вкладення відправленої поштової кореспонденції, засвідчений підписом працівника відділення поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля цього відділення, з зазначенням на ньому номеру поштового відправлення, а також розрахунковий документ поштової установи.

В якості доказів надсилання відповідачу копії, поданої до суду, позовної заяви та доданих до неї документів позивачем надано накладну поштової установи та опис вкладення в цінний лист від 18.03.2021 року.

Зі змісту наданого опису вбачається, що відповідачу було направлено тільки позовну заяву. Разом з тим, вказаний опис не містить інформації про надіслання відповідачу додатків до позовної заяви. При цьому, згідно інформації з опису позовна заява розміщена на 16 аркушах, в той час як до суду надіслано позовну заяву тільки на 7 аркушах. До того ж загальна кількість аркушів позовної заяви та доданих до неї документів, за зазначеною у змісті позову інформацією позивача, для відповідача складає 21 аркуш.

У зв`язку з цим суд не може прийняти зазначені документи як беззаперечні докази виконання позивачем вимог п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України та взяти їх до уваги як належні докази надсилання відповідачу копій позовної заяви та доданих до неї документів.

У свою чергу суд звертає увагу на те, що ненадання суду належних документів направлення відповідачу копій позовної заяви і доданих до неї документів не тільки позбавляє суд можливості достовірно встановити цей факт, а й за умови нездійснення заявником перед зверненням до суду встановленого п. 6 ч. 2 ст. 42 ГПК України обов`язку щодо своєчасного виконання визначених законом процесуальних дій, а саме: зобов`язання позивача до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення (ч. 1 ст. 172 ГПК України), - може об`єктивно обмежити право сторони відповідача на ознайомлення з повним змістом та обсягом наданих суду документів і доказів, та як наслідок призвести до порушення основоположної засади (принципу) господарського судочинства змагальності.

Крім того, в порушення вимог п.п. 8 та 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява не містить:

- зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

- попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У свою чергу, не посилаючись як на підставу для залишення позовної заяви без руху, суд відзначає, що згідно положень ч. 1 ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до вимог п.п. 3 та 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, позивач у змісті позовної заяви наводить розрахунок штрафу, розмір якого становить 4 992,50 грн.

Здійснюючи нарахування даного штрафу позивач посилається на п. 6.2 договору, який відсилає до приписів Положення про поставки товарів народного споживання, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 25.08.1988 року №888.

За умовами п. 53 даного Положення, зокрема, передбачено обов`язок постачальника сплатити штраф у разі поставки немаркованого або неналежно маркованого товару.

Як вказує у змісті позовної заяви позивач під час поставки товару мала місце невідповідність фактичного маркування продукції умовам специфікації договору.

Тобто відповідач поставив інший товар, аніж було узгоджено у специфікації до договору, а не товар з неналежним маркуванням.

А тому доводи позивача свідчать про те, що товар був поставлений, але іншої марки (фактично замість одного виду товару було поставлено інший). При цьому, під неналежним маркуванням за загальним правилом розуміють його нанесення без дотримання певних технічних умов, вимог стандартів або узгоджених сторонами умов. Позаяк, у даному випадку мав місце не факт поставки неналежно маркованого товару, а факт поставки товару «іншого виду», - у зв`язку з чим можуть виключатися підстави для накладення на відповідача штрафу у визначених п. 53 Положення порядку та розмірі.

А тому, керуючись приписами ст. 14 ГПК України, виходячи з принципу диспозитивності, зважаючи на встановлений п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, обов`язок, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, вважає необхідним і доцільним посприяти позивачу в реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом, і запропонувати йому навести належне обґрунтування своїх позовних вимог щодо наявності підстав для стягнення передбаченого п. 53 Положення штрафу та у разі необхідності здійснити обґрунтований розрахунок сум, заявлених до стягнення.

За таких обставин, оскільки позивачем не дотримано вимог, встановлених ст.ст. 162, 164 та 172 ГПК України, суд вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху та надати позивачу строк для усунення допущених недоліків.

Керуючись ст.ст. 162, 163, 164, 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання заявника про відстрочення сплати судового збору - відмовити.

2. Залишити без руху позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 .

3 Встановити позивачу строк для усунення недоліків протягом 7 (семи) днів з дня вручення даної ухвали.

4. Встановити Військовій частині НОМЕР_1 спосіб усунення недоліків шляхом:

- надання суду документів, які підтверджують сплату судового збору у зазначеному в ухвалі суду порядку та розмірі;

- подання документів (доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги), які додано до позовної заяви, в оригіналах або в належним чином засвідчених копіях, згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 91 ГПК України;

- подання суду заяви з зазначенням наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви, та попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи;

- подання належним чином оформлених документів, які достовірно підтверджують відправлення відповідачу копій позовної заяви та доданих до неї документів.

5. Запропонувати Військовій частині НОМЕР_1 навести належне обґрунтування своїх позовних вимог щодо наявності підстав для стягнення передбаченого п. 53 Положення штрафу та у разі необхідності здійснити обґрунтований розрахунок сум, заявлених до стягнення.

6. Роз`яснити позивачу, що якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із такою заявою.

Згідно ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України, дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 26.04.2021 року. Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Тацій