ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/659/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Шаропова Фарруха ( АДРЕСА_1 )
до Фізичної особи - підприємця Голосенко Дмитра Юрійовича ( АДРЕСА_2 )
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Шаропов Фаррух звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Голосенко Дмитра Юрійовича , в якій просить суд стягнути з фізичної особи підприємця Голосенко Дмитра Юрійовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи підприємця Шаропова Фарруха ( НОМЕР_2 ) 71 681,96 грн. основного боргу, 786,63 грн. 3% річних, 3 146,66 грн. - штрафну санкцію у вигляді подвійної облікової ставки НБУ , 2 260,92 грн. - інфляційного збільшення , а також суму судових витрат в розмірі 2 270,00 грн., 7000,0 грн. витрати на професійну правничу допомогу (Згідно поданого розрахунку , доданого до позовної заяви ) .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.03.2021 відкрито провадження у справі № 922/659/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідно до ч. 2 статті 252 ГПК України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (ч. 8 статті 252 ГПК України).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копія ухвали господарського суду про відкриття провадження у справі № 922/659/21 від 09.02.2021 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення з відповідним трек-номером:505 на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 61070, Харківська область, вул. Шишківська, буд.14,кв.26.

Проте, зазначене відправлення з трек-номером 505 вручене відповідачу не було.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 02.03.2021 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reestr.court.gov.ua).

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду від 02.03.2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Харківської області встановив наступне.

Між фізичною особою-підприємцем Шаропов Фаррух (надалі - Позивач, Постачальник) та фізичною особою-підприємцем Голосенко Дмитром Юрійовичем (наділ - Відповідач, Покупець) укладено договір №03-01/20 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець купити товар в асортименті, за цінами та у кількості відповідно до видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що загальна сума Договору становить сумарну вартість відвантаженого товару за видатковими накладними протягом строку дії цього Договору.

Оплата за товар здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, у встановленому законодавством та цим договором порядкує (п.3.1 Договору).

Згідно п. 3.2 Договору, умови оплати: відстрочення платежу 7(сім) календарних днів з моменту передачі товару від Постачальника до Покупця, що засвідчується накладною.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що підписавши цей Договір, Покупець погодився з тим, що при наявності дебіторської заборгованості, сплачені ним грошові кошти будуть зараховуватися Постачальником в першу чергу на погашення цієї заборгованості. При цьому призначення платежу, вказане в платіжному дорученні, до уваги не приймається.

Сторони встановили, що Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець зобов`язується прийняти і оплати товар у відповідності до погодженого асортименту, кількості та за ціною відповідно до даного Договору (п.4.1 Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору, асортимент, кількість і ціна товару на кожну конкретну партію відображається в видаткових накладних на товар, що постачається.

Згідно п. 4.3 Договору, сторони домовились про те, що умови оплати, ціна, кількість та асортимент товару по даному Договору, будуть встановлені за згодою сторін перед замовленням товару, який є у наявності у Постачальника, і будуть відображатися в видаткових накладних (рахунку-фактурі).

Відповідно до п. 5.1 Договору, сторони погодили, що момент переходу права власності на товар наступає після передачі товару на склад Покупця, про що Сторони підписують накладну на товар.

Судом встановлено, що Сторонами в Договорі допущена помилка в даті укладення Договору, яка зазначена 15 листопада 2020 р. натомість реальною датою укладення договору є 15 січня 2020 р., що підтверджується відповідними діями сторін, на набуття та зміну відповідних прав та обов`язків.

Так, зі сторони Постачальника вчинено дії щодо поставка товару, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, а зі сторони Покупця вчинено дії, щодо прийняття товару та його оплатою, що також підтверджується підписаними Сторонами видатковими накладними та випискою з банку про рух грошових коштів, що підтверджує часткову сплату Відповідачем поставленого товару в сумі 194 505,98 грн.

Позивачем (Постачальником) протягом 2020 року на підставі Договору поставлено Покупцеві товар на загальну суму 266187,94 грн. (двісті шістдесят шість тисяч сто вісімдесят сім гривень 94 копійки), що підтверджується відповідними видатковими накладними: №7 від 15.01.2020 р.; №8 від 16.01.2020 р.;№55 від 30.01.2020 р; №76 від 06.02.2020 р.; №100 від 11.02.2020 р.; №118 від 20.02.2020 р.; №168 від27.02.2020 р.; №181 від 02.03.2020 р.; №207 від 06.03.2020 р.; №237 від 12.03.2020 р.; №252 від 17.03.2020 р.; №257 від 20.03.2020 р.; №261 від 25.03.2020 р.; №264 від 27.03.2020 р.; №270 від 02.04.2020 р; №284 від 08.04.2020 р.; №297 від 21.04.2020 р.; №304 від 28.04.2020 р.; №318 від 06.05.2020 р.; №329 від12.05.2020 р.; №335 від 15.05.2020 р.; №340 від 18.05.2020 р.; №349 від 21.05.2020 р.; №351 від 22.05.2020 р.; №367 від 29.05.2020 р.; №389 від 05.06.2020 р.; №398 від 08.06.2020 р.; №411 від 12.06.2020 р.; №440 від 18.06.2020 р.; №478 від 26.06.2020 р.; №484 від 29.06.2020 р.; №539 від 09.07.2020 р.; №541 від09.07.2020 р., №553 від 13.07.2020 р.; №571 від 17.07.2020 р.; №573 від 17.07.2020 р.; №606 від 24.07.2020 р.; №651 від 03.08.2020 р.; №671 від 07.08.2020 р.; №726 від 17.08.2020 р.; №764 від 28.08.2020 р.; №790 від 02.09.2020 р.; №800 від 04.09.2020 р.; №826 від 08.09.2020 р.; №842 від 11.02.2020 Р.; №856 від15.09.2020 р.; №887 від 19.09.2020 р.; №895 від 21.09.2020 р.; №912 від 25.09.2020 р.; №931 від 29.09.2020 р.; №941 від 01.10.2020 р.; № 954 від 02.10.2020 р.; №961 від 05.10.2020 р.; №980 від 09.10.2020 р.; №988 від 12.10.2020 р.; №1005 від 16.10.2020 р.; №1027 від 20.10.2020 р, №1039 від 23.10.2020 р.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за цим Договором щодо поставки товару також свідчить відсутність з боку Відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.

Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, натомість, Відповідачем (Покупцем) сплачено товар тільки на загальну суму 194 505,98 грн., що підтверджується відповідною випискою з банку про рух грошових коштів.

Враховуючи п.3.3 Договору, не сплаченими є наступні видаткові накладні: №651 від 03.08.2020 р. (в сумі 219,71 грн.); №671 від 07.08.2020 р.; №726 від 17.08.2020 р.; №764 від 28.08.2020 р.; №790 від 02.09.2020 р.; №800 від 04.09.2020 р.; №826 від 08.09.2020 р.; №842 від 11.09.2020 р.; №856 від15.09.2020 р.; 887 від 19.09.2020 р.; №895 від 21.09.2020 р.; №912 від 25.09.2020 р.; №931 від29.09.2020 р.; №941 від 01.10.2020 р.; №954 від 02.10.2020 р.; №961 від 05.10.2020 р.; №980 від09.10.2020 р.; №988 від 12.10.2020 р.; №1005 відіб.10.2020 р.; 1027 від 20.10.2020 р.; №1039 від23.10.2020 р.

Заборгованість Відповідача за поставлений товар становить 71 681,96 грн.

Зважаючи на означені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом, а також нарахував та заявив до стягнення з покупця 786,63 грн. 3% річних, 2 260,92 грн. інфляційного збільшення, 3 146,66грн. - штрафну санкцію у вигляді подвійної облікової ставки НБУ.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначалось судом вище, положеннями пункту 3.2 Договору передбачено, що оплата товару здійснюється з відстроченням платежу протягом 7 (сім) календарних днів з моменту отримання покупцем Товару .

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за Договором поставки № 03-01/20 від 15.11.2020 року в сумі 71 681,96грн. підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого йому товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 786,63 грн. 3% річних, 2 260,92 грн. інфляційного збільшення, 3 146,66 грн. - штрафну санкцію у вигляді подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Покупець, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу Продавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не відвантажувати товар по здійсненим замовленням (п.6.3. договору).

Таким чином, законом та Договором установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. У той же час слід зазначити, що у вищенаведеному пункті укладеного між сторонами правочину позивач та відповідач погодили інший розмір процентів, що підлягають стягненню з покупця на користь постачальника в разі прострочення ним виконання свого грошового зобов`язання з оплати поставленого товару, та встановили такий розмір на рівні 3 % річних, що узгоджується з приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Виходячи із положень норми статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних у розмірі 786,63 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх розмір є меншим, ніж заявлено позивачем, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 1731,92 грн. ( за листопад, грудень 2020 року, січень 2021року).

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3146,66 грн. суми пені

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до ст. 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Покупець, за несвоєчасну оплату Товару сплачує Постачальникові пеню за кожний день прострочення, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості.(п.6.2.)

Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності, відповідно до пункту 6.2 договору.

Враховуючи вищевикладене та те, що умовами договору сторони передбачили відповідальність покупця за порушення строків оплати у вигляді сплати штрафних санкцій, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми пені у розмірі 3146,66 грн. є обґрунтовані та також підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Також, позивач просив суд про відшкодування йому витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано належні та допустимі докази, а саме: розрахунок судових витрат, які позивач поніс із розглядом справи; договір про надання правової допомоги №47-Ю від 29.12.2020 року; платіжне доручення №111 від 08.02.2021 року на суму 7 000,00 грн.

Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді , а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, всі копії документів завірені представником відповідача з дотриманням положень , копія платіжного доручення підтверджує сплату суми 7000,00 грн.

Суд також враховує положення частини шостої ст.126 ГПК України , за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини третьої статті 126 ГПК України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Відповідне положення міститься у постанові КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому судовий збір у розмірі 2 254,58 грн. слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця Голосенко Дмитра Юрійовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи підприємця Шаропова Фарруха ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) - 71 681,96 грн. основного боргу, 786,63 грн. 3% річних, 3 146,66 грн. - штрафну санкцію у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, 1731,92 грн. - інфляційного збільшення , а також суму судових витрат в розмірі 2 254,58 грн., 7000,0 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач : фізична особа - підприємець Шаропов Фаррух ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ).

Відповідач : фізична особа підприємець Голосенко Дмитро Юрійович ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено "27" квітня 2021 р.

Суддя О.О. Присяжнюк