ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2021 р. Справа№ 910/11867/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021

у справі № 910/11867/19 (суддя Бондаренко-Легких Г. П.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького

до: 1. Хмельницької обласної державної адміністрації;

2. Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1. Кабінет Міністрів України;

2. Міністерство оборони України

про скасування розпоряджень, державної реєстрації та визнання права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького (далі - КЕВ м. Хмельницького, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Хмельницької обласної державної адміністрації (далі ХОДА, відповідач-1) та Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство» (далі ДП «Хмельницьке ЛМГ», відповідач-2), в якому просив суд:

- скасувати розпорядження ХОДА від 14.06.2013 № 180/2013-р «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок Державному підприємству «Хмельницьке лісомисливське господарство»;

- скасувати розпорядження ХОДА від 01.12.2014№ 466/2014-р «Про передачу у постійне користування земельних ділянок Державному підприємству «Хмельницьке лісомисливське господарство»;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим № :03:001:0006 площею 3,3046 га, зареєстрованої за номером запису 9017668 про право власності на земельну ділянку та номером запису 9182775 про право постійного користування земельною ділянкою в державному реєстрі прав;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим № :03:001:0007 площею 367,182 га, зареєстрованої за номером запису 9017972 про право власності на земельну ділянку та номером запису 9165227 про право постійного користування земельною ділянкою в державному реєстрі прав;

- визнати право постійного користування земельною ділянкою за КЕВ м. Хмельницького площею 82,0 га відповідно до Державного акту на землю серії Б № 041799 від 1982 року.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконним прийняттям відповідачем-1 розпорядження № 180/2013-р. від 14.06.2013 про надання дозволу відповідачеві-2 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок та розпорядження № 466/2014-р. від 01.12.2014 про передачу останньому у постійне користування земельних ділянок, чим порушується право користування земельною ділянкою, що належить позивачеві відповідно до Державного акту на землю серії Б №041799 від 05.01.1982.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України (далі КМУ, третя особа-1) та Міністерство оборони України (далі також третя особа-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/11867/19 позов задоволено частково, визнано недійсними вказані розпорядження ХОДА, скасовано державну реєстрацію права власності та права постійного користування на земельні ділянки за кадастровими № :03:001:0006 та №:03:001:0007; у задоволенні позовної вимоги про визнання права постійного користування земельною ділянкою за КЕВ м. Хмельницький відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції, з посиланням на приписи ст.ст.79-1, 142, 155 Земельного кодексу України, ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», виходив з обґрунтованості та доведеності позивачем заявлених вимог щодо визнання недійсними оспорюваних розпоряджень ХОДА та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на земельні ділянки, що були виділені йому оспорюваними розпорядженнями. Водночас суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою з огляду на наявність у особи відповідного правовстановлюючого документа, що засвідчує приналежність їй такого права. Разом з тим, суд не знайшов підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, вказуючи, що позивачеві стало відомо про порушення свого права та про факт накладення земельних ділянок лише з дати отримання ним відомостей з Публічної кадастрової карти України та направлення відповідачеві-2 листа з вимогою усунення виявлених порушень права користування земельною ділянкою, тобто з 18.11.2016.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 237 ГПК України, оскільки прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник вказав не необ`єктивну оцінку судом факту відсутності у позивача доказів на підтвердження правонаступництва позивача за Хмельницьким КЕЧ району Прик ВО в Хмельницькому районі Хмельницької області УРСР, якому було виділено земельну ділянку для державних потреб загальною площею 125,5 га відповідно до Державного акту на землю серії Б №041799 від 1982 року площею 82 га та Державного акту на землю серії Б №041798 від 1982 року площею 43,5 га; позивач, заявляючи клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерства оборони України, обґрунтовував його тим, що у нього немає можливості представити суду оригінал директиви Міністра оборони України; незважаючи на той факт, що в судовому засіданні 15.12.2020 суд констатував факт відсутності у Міністерства оборони України доказів правонаступництва позивача, в оскаржуваному рішенні не зазначив чи являється останній правонаступником та не виклав мотивів свого висновку з приводу пояснень, наданих Міністерством оборони України; судом неправильно застосовано приписи статті 261 ЦК України та не взято до уваги наказ Міністерства оборони України №225 від 20.05.2015, яким підтверджується факт обізнаності позивача про своє порушене право.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Хмельницьке ЛМГ» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/11867/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 21.04.2021, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

На електронну пошту Північного апеляційного господарського суду 14.04.2021 від КЕВ м. Хмельницького та 16.04.2021 від ДП «Хмельницьке ЛМГ» надійшли клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

15.04.2021 на електронну пошту, а 19.04.2021 - через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від КЕВ м. Хмельницький надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи на її необґрунтованість.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач зазначає про відсутність у відповідача-2 будь-яких доказів, які б підтверджували його право на земельну ділянку або доказів, які б спростовували право позивача на постійне користування земельною ділянкою; за директивою Міністра оборони України фактично мало місце перейменування однієї й тієї ж установи, що підтверджується незмінністю коду ЄДРПОУ, а тому правонаступництва у вигляді ліквідації однієї юридичної особи та створення на її основі іншої юридичної особи не проводилось; позивач про порушення свого права дізнався саме 26.10.2018, коли рішенням №РВ-018 від 26.10.2018 Державним кадастровим реєстратором Відділу у Деражнянському району ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області КЕВ м. Хмельницький було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав перетину (накладки) земельної ділянки КЕВ м. Хмельницький із земельними ділянками двох кадастрових номерів :03:001:0006 та :03:001:0007.

Одночасно з відзивом на апеляційну скаргу позивачем заявлено клопотання про розгляд даної справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 задоволено клопотання КЕВ м. Хмельницького та ДП «Хмельницьке ЛМГ» про участь у судовому засіданні 21.04.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

19.04.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу ДП «Хмельницьке ЛМГ» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Одночасно з відзивом на апеляційну скаргу третьою особою-1 подано клопотання про поновлення строку для його подання, яке обґрунтоване великою завантаженістю відділу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), що здійснює представництво інтересів КМУ у даній справі.

Розглянувши заявлене третьою особою-1 клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на те, що обставина, на яку посилається заявник, а саме, завантаженість відповідного відділу судової роботи, що здійснює представництво його інтересів, не підтверджена жодними доказами та, на переконання колегії суддів, не є поважною причиною неподання відзиву у визначений судом строк.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що посилаючись в обґрунтування свого клопотання на велику завантаженість вказаного відділу, третя особа-1 не скористалася передбаченим ч. 2 ст. 119 ГПК України правом на звернення з клопотанням про продовження встановленого судом строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи викладене, відзив КМУ на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України як такий, що без поважних причин не був поданий у строк, визначений судом.

21.04.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 21.04.2021 від Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення, в яких останнє заперечувало проти доводів апеляційної скарги та просило відмовити у її задоволенні, наголошуючи на тому, що Хмельницька КЕЧ району та КЕВ м. Хмельницький є однією і тією ж юридичною особою та у даному випадку мала місце лише зміна назви позивача, а не правонаступництво.

У судове засідання 21.04.2021 відповідач-1 не з`явився, свого уповноваженого представника не направив, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Поставивши на обговорення подану відповідачем-1 заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заслухавши думку представників інших учасників справи, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 197 ГПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Таким чином, враховуючи, що заява відповідача-2 надійшла до суду 21.04.2021 (в день судового засідання), тобто в порушення вимог передбачених ч. 2 ст. 197 ГПК України, а також з огляду на відсутність доказів направлення даної заяви іншим учасникам справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в її задоволенні.

Крім того, вимогами чинного законодавства не передбачено можливості зміни дати та часу призначеного судового засідання у зв`язку з поданням стороною клопотання про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання однієї із сторін.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача-2, враховуючи, що останній не заявив клопотань про відкладення розгляду справи, а подана ним заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не є поважною причиною нез`явлення до суду апеляційної інстанції, а також з огляду на те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування його пояснень, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача-1 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники позивача, третьої особи-1 та третьої особи-2 вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними, а оскаржуване судове рішення законним, у зв`язку з чим просили залишити його без змін, а скаргу відповідача-2 - без задоволення.

21.04.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, у 1982 році Хмельницькій Квартирно-експлуатаційній частині району (надалі також - Хмельницька КЕЧ району) Хмельницькою районною радою народних депутатів були видані Державні акти на право користування землею серії Б №041799 на земельну ділянку площею 82,0 га та серії Б № 041798 на земельну ділянку площею 43,5 га.

Зі змісту Державного акту на право користування землею серії Б №041799 (а.с. 50-51, т. 1) вбачається, що його видано Хмельницькій КЕЧ району Прик ВО в Хмельницькому районі Хмельницької області Української Радянської соціалістичної республіки виконавчим комітетом Хмельницької районної Ради народних депутатів та за вказаним землекористувачем закріплено у безстрокове і безоплатне користування 82,0 га землі в межах згідно плану землекористування; земля надана під будівництво складів військової частини НОМЕР_1 .

Вказаний Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею та до нього додано: 1) план землекористування, на якому визначено опис суміжних земель (ділянок), межі земельної ділянки, площа, поворотні точки; 2) технічний звіт з пояснювальною запискою, в якій зокрема зазначено, що земельні ділянки були відведені Хмельницькій КЕЧ району Прик ВО згідно проекту відведення земель, затвердженого розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 02.10.1981 № 609 рс в постійне користування. При винесені проекту відведення земель в натурі по перенесенню зовнішніх меж в натуру Хмельницькій КЕЧ району Прик ВО суміжні землекористувачі ніяких заперечень не заявили. По закінченню польових робіт було складено акт землекористування і акти про встановлення зовнішніх меж землекористування, що зокрема були погоджені із представниками суміжних землекористувачів; 3) каталог координат; 4) план меж землекористування; 5) акт про встановлення меж в натурі (а.с. 55-58, т. 1).

Згідно з Актом звірки наявності та використання земельних ділянок державної власності, які перебувають на обліку КЕВ м. Хмельницький у користуванні Міністерства оборони України (військові частини, установи, організації, військові лісгоспи та підприємства Міноборони) у Хмельницькому районі Хмельницької області станом на 01.01.2016 з Управлінням Держгеокадастру Хмельницького району (а.с. 90, т. 1) знаходиться земельна ділянка загальною площею 82,0 га, що закріплена за КЕВ м. Хмельницький згідно Державного акту серії Б №041799 від 05.01.1982, виданого Хмельницькій КЕЧ району. Земельна ділянка за вказаними даними знаходиться в с. Богданівці, Масівецької с/ради Хмельницького р-ну.

Розпорядженням ХОДА «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (Відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) Міністерству оборони України» №350/2017-р від 13.05.2017 (а.с. 88, т. 1) відповідачем-1 надано дозвіл Міністерству оборони України на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та інші призначення) для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України ділянка 1 площею 43,5000 га, що знаходиться за межами населених пунктів на території Копачівської сільської ради Дережнянського району, ділянка 2 площею 82,0000 га, що знаходиться за межами населених пунктів на території Масівецької сільської ради Хмельницького району.

Рішенням №РВ-018 від 26.10.2018 Міністерству оборони України відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме, наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою :03:001:0007 площа співпадає на 5,7286 %; перетин ділянок з ділянкою :03:001:0006 площа співпадає на 3,4144 %. Рекомендовано вказаний перетин ділянок виправити та подати повторно документацію із землеустрою на державну реєстрацію (а.с. 62, т. 1).

Накладення земельних ділянок за кадастровими номерами :03:001:0007 та :03:001:0006 на земельну ділянку площею 82,0000 га також вбачається з Збірного Кадастрового плану, розробленого ПП «Проекція» в 2018 році (а.с. 61, т. 1).

15.12.2017 позивач звернувся до відповідача-1 з листом №6000 від 15.12.2017 (а.с. 81-82, т. 1), в якому повідомив, що в КЕВ м. Хмельницький на обліку за Міністерством оборони України перебуває військове містечко №58 Хмельницького гарнізону загальною площею 125, 5000 га, розташованих за межами населених пунктів Масівецької сільської ради Хмельницького району (82 га) та Копачівської сільської ради Деражнянського району (43, 5 г), однак згідно даних Публічної кадастрової карти України на частину земельних ділянок військового містечка №58 Хмельницького гарнізону площею 8-9 га, розташованих за межами населеного пункту Масівецької сільської ради Хмельницького району виготовлено кадастрові плани за розпорядженням голови Хмельницької обласної державної адміністрації, їм присвоєно кадастрові номери та вказані земельні ділянки передані третім особам. За таких обставин, позивач повідомив відповідача-1 про необхідність повернення вказаних земельних ділянок у склад земель оборони, у зв`язку з чим просив скасувати відповідні рішення про надання зазначених земель у користання особам, які не належать до структур Міноборони.

Відповідач-1 листом №99/15-26-1024/2018 від 03.03.2018 (а.с. 83-84, т. 1)

повідомив позивача про те, що розпорядженням ХОДА №466/2014-р від 01.12.2014 вищезгадана технічна документація затверджена і ДП «Хмельницьке ЛМГ» передано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 5992, 1095 га, в тому числі, зазначені земельні ділянки на території Масівецької сільської ради Хмельницького району.

Також у вказаному листі відповідач-1 зазначив, що земельні ділянки, які межують з вищенаведеними земельними ділянками, не сформовані та їх межі не визначені, а отже, факт самовільного заняття земель оборони або незаконної передачі частини цих земель ДП «Хмельницьке ЛМГ» встановити неможливо.

Розпорядженням ХОДА від 14.06.2013 №180/2013-р «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок Державному підприємству «Хмельницьке лісомисливське господарство», відповідачем-1 надано відповідачеві-2 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, які знаходяться за межами населених пунктів Хмельницького району на території Бахматовецької, Грузевицької, Давидковедцької, Копистинської, Масівецької, Осташковецької, Пархомовецької, Пашковецької, Пироговецької, Рідкодубівської, Стуфчинецької, Черепівської, Шпиченецької, Лісогринівецької сільських рад (а.с. 68, т. 1).

Розпорядженням ХОДА від 01.12.2014 №466/2014-р «Про передачу в постійне користування земельних ділянок Державному підприємству «Хмельницьке лісомисливське господарство» відповідачем-1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), розташованих за межами населених пунктів Хмельницького та Летичівського районів, що передаються в постійне користування відповідачеві-2; надано останньому в постійне користування земельні ділянки державної власності загальною площею 5992,1095 га (землі лісогосподарського призначення) для ведення лісового господарства, що розташовані за межами населених пунктів на території Хмельницького та Летичівського районів згідно з додатками; зазначено, що право постійного користування земельними ділянками у відповідача-2 виникає з моменту державної реєстрації цього права (а.с. 69, т. 1).

Як вбачається з Переліку земельних ділянок, які надаються в постійне користування ДП «Хмельницьке ЛМГ», що є додатком до Розпорядження ХОДА №466/2014-р від 01.12.2014, відповідачеві-2 передані в постійне користування земельні ділянки за кадастровими номерами :03:001:0006 та :03:001:0007, тобто ті, що накладаються на земельну ділянку загальною площею 82,0000 га, яка була передана Хмельницькій КЕЧ району в 1982 році в постійне користування згідно Державного акту серії Б №041799 від 1982 року.

Крім того, за інформацією Державного земельного кадастру (а.с. 64-67, т. 1) 23.03.2015 та 25.03.2015 право постійного користування земельними ділянками за вищевказаними кадастровими номерами було зареєстровано відповідачем-2 за цільовим призначенням 9.01 Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, при цьому, право власності на земельні ділянки належить відповідачеві-1.

Посилаючись на те, що у зв`язку з діями відповідача-1 та відповідача-2 частина земель площею 4,6975 га та 2,7994 га, що входять до загальної площі землі площею 82,0000 га, наданої позивачеві в постійне користування відповідно до Державного акту серії Б №041799, виданого в 1982 році, фактично вибула з права володіння останнього, що є порушенням його права постійного користування такими землями, які, до того ж, перебували у складі земель оборони, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цією ж статтею визначено орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За приписами статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Підставами для визнання акта незаконним (недійсним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта незаконним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі.

Як було зазначено вище, спірна земельна ділянка площею 82,0 га, що знаходиться на території Масівецької сільської ради, була надана у безстрокове та безоплатне користування Хмельницькій КЕЧ району Прик ВО в Хмельницькому районі Хмельницької області Української Радянської соціалістичної республіки виконавчим комітетом Хмельницької районної Ради народних депутатів у 1982 році, що підтверджується державним актом на право користування серії Б № 041799 від 1982 року, а відтак, відведення земельних ділянок здійснювалося за правилами, встановленими земельним законодавством УРСР.

При цьому, доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції факту відсутності у позивача доказів на підтвердження правонаступництва КЕВ м. Хмельницький за Хмельницьким КЕЧ району Прик ВО в Хмельницькому районі Хмельницької області УРСР, якому було виділено земельну ділянку для державних потреб загальною площею 125,5 га відповідно до Державного акту на право користування землею серії Б №041799 від 1982 року площею 82 га та Державного акту на землю серії Б №041798 від 1982 року площею 43,5 га, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з Довідки №460 від 22.09.1997 (а.с. 82, т. 2), Хмельницька КЕЧ району 19.09.1997 була включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, ідентифікаційний код: 07928461.

У 2002 році військова частина Хмельницька КЕЧ району (ідентифікаційний код: 07928461) була зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності у Збройних Силах, що підтверджується Свідоцтвом, реєстраційний номер 422 (а.с. 84-85, т. 2).

В подальшому, на підставі директиви Міністерства оборони України від 20.01.2005 №Д-322/1/03 «Про проведення організаційних заходів у Збройних Силах України у 2005 році» (згідно архівної довідки Міністерства оборони України від 17.11.2020 №370/2/7771 (а.с. 114-115, т. 2) Хмельницька КЕЧ району була перейменована у Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький.

Крім того, з довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) №147 (а.с. 79, т. 2) вбачається, що станом на 06.02.2006 юридична особа з ідентифікаційним кодом 07928461 (Хмельницька КЕЧ району) мала найменування Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький.

Таким чином, у даному випадку мало місце не правонаступництво, а перейменування позивача з Хмельницької КЕЧ району на КЕВ м. Хмельницький, а відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів враховує пояснення третьої особи-2 про те, що зазначення у Державному акті на право користування землею серії Б №041799 в графі місцезнаходження землекористувача: «Прик ВО в Хмельницькому районі Хмельницької області» означає підпорядкування та місцезнаходження Хмельницької КЕЧ району чи іншої військової структури до відповідного військового округу. Так, «Прик ВО» - означає підпорядкованість та територіальну приналежність Хмельницької КЕЧ району до Прикарпатського військового округу (скорочено - Прик ВО). Приставка «Прик ВО» не є назвою структури, установи інших військових формувань.

Як вбачається з вищевказаної директиви Міністерства оборони України, Хмельницьку КЕЧ району перейменовано у КЕВ м. Хмельницький та підпорядковано вже не Прикарпатському військовому округу, а начальнику Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Військовий округ територіальне загальновійськове оперативно-стратегічне об`єднання частин, з`єднань, об`єднань, військово-навчальних закладів і різних місцевих військових установ. Ділення території держави на військові округа забезпечує зручність управління військами, здійснення оперативної, бойової підготовки, заходів, пов`язаних з підготовкою країни до оборони.

Червонопрапорний Прикарпатський військовий округ (Прик ВО) є одним з військових округів у складі Збройних сил СРСР на території Західної України у 1945-1998 роках.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на те, що Хмельницька КЕЧ району та КЕВ м. Хмельницький є назвами однієї і тієї ж юридичної особи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що саме позивач є землекористувачем земельної ділянки, наданої йому у безстрокове та безоплатне користування згідно Державного акту на право користування землею серії Б №041799 від 1982 року.

За приписами ст. 15 Земельного кодексу УРСР в редакції, чинній станом на дату видання вищевказаного Державного акту на право користування землею серії Б №041799, безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку.

Відповідно до чинної редакції статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Здійснити державну реєстрацію речових прав можна лише на сформовану земельну ділянку, яка є об`єктом цивільних прав, після державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Згідно з положеннями статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок може здійснюватися, зокрема, шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом, та за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі та вважаються сформованими з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами 7, 10 вказаної статті визначено, що винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Згідно зі ст. 16 Земельного кодексу УРСР відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Разом з тим, відповідно до частини 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», раніше видані державні акти на право приватної власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» (зі змінами) визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Отже, на момент надання дозволу відповідачем-1 на розробку технічної документації та передачу відповідачеві-2 земельних ділянок в постійне користування, що як правильно встановлено судом першої інстанції, накладаються на земельну ділянку 82,00 га, Державний акт на право користування землею серії Б №041799 був чинним. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Згідно з п. 2.1. Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013 квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться:

Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі - Головне КЕУ ЗС України);

територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі - КЕУ);

квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (далі - КЕВ (КЕЧ));

квартирно-експлуатаційні служби військових частин.

Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин проводиться за схемами:

Головне КЕУ ЗС України - КЕУ - КЕВ (КЕЧ)) - військові частини; Головне КЕУ ЗС України - види Збройних Сил України - військові частини (згідно з рішенням Міністра оборони України).

Відповідно до п. 1 Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький (КЕВ м. Хмельницький), затвердженого Наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 08.05.20-19 №129 КЕВ м. Хмельницький є державною установою, яка створена Міністерством оборони України та підпорядковується начальнику Західного територіального квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький.

За змістом положень ст. 77 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Пунктом «в» ч. 1 ст. 80 ЗК України передбачено, що суб`єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.

Згідно з ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За приписами статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Відповідно до абзацу 3 частини 5 статті 20 ЗК України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Законами України «Про управління об`єктами державної власності», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», «Про оборону України», «Про Збройні Сили України» встановлено, що повноваження в частині управління землями оборони здійснюється центральним органом виконавчої влади - Міністерством оборони України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Разом з тим, приписи ч.1 та п. 8 ч.2 ст.5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлюють, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема: приймає рішення про передачу відповідно до закону об`єктів державної власності в комунальну власність, дає згоду на передачу об`єктів з комунальної в державну власність.

До повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, серед іншого: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Кабінет Міністрів України надає земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу (п. а) ч.1 ст.13, ч.8 ст.122 ЗК України).

За приписами статті 13 ЗК України, статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9 та 14 Закону України «Про збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України. Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю, вони підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282 затверджено Порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України, відповідно до п.п. 2, 4 якого передача нерухомого майна (будівель, споруд, об`єктів незавершеного будівництва, приміщень, інше нерухомого майна), зокрема, у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України. Відповідно до п. 5 зазначеного порядку до прийняття Кабінетом Міністрів України, Міноборони проводить вилучення військового майна з оперативного управління військових частин. У разі прийняття рішення про вилучення військового майна воно знімається з обліку в порядку, що визначається Міноборони, і залишається на тимчасовому зберіганні та обслуговуванні цих військових частин. Згідно п.6 Порядку відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1919 рішення про відчуження, зокрема, нерухомого майна, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна.

З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, тоді як власником цих земель є держава в особі КМУ, який ними розпоряджається.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки землі оборони лише перебувають на обліку в КЕВ м. Хмельницький, при цьому знаходяться у користування Міністерства оборони України, втім розпоряджається ними КМУ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 123 ЗК України виключно КМУ має право прийняти рішення про передання в користування відповідачеві-2 земельної ділянки, що входить до складу земель оборони.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Статтею 141 ЗК України передбачені підстави припинення права користування земельними ділянками, серед яких є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Отже, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття КМУ відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України.

Як встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка площею 82,00 га належить до земель оборони та має особливий правовий статус, однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що право постійного користування земельною ділянкою 82,00 га, що закріплене за КЕВ м. Хмельницький було припинено.

При цьому, місцевим господарським судом враховано, що державний акт на право користування землею серії Б № 0417992 від 1982 року не був скасований чи визнаний недійсним.

Статтею 155 ЗК України закріплено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на вищевикладені обставини справи та наведені вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем-1 встановлених законом вимог при видачі розпорядження №180/2013-р від 14.06.2013 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство» та розпорядження №466/2014-р від 01.12.2014 «Про передачу в постійне користування земельних ділянок ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство», чим безпідставно вчинив розпорядчі дії щодо спірної земельної ділянки, яка належить до земель оборони, прийнявши відповідне рішення в порушення права державної власності, у зв`язку з чим такі розпорядження є протиправними та підлягають скасуванню.

При цьому, доводи відповідача-2 про те, що позивачеві були надані в постійне користування землі без виключення із державного лісового фонду правомірно відхилені місцевим господарським судом, оскільки в Проекті організації і розвитку лісового господарства ДП «Хмельницьке ЛМГ», а саме у відомостях про ліси, надані в тимчасове довгострокове користування (1-50 років) (а.с. 153-154, т. 1) не міститься Хмельницької КЕЧ району як організації, якій надано дозвіл на відведення лісів.

Вказаний документ містить дані лише про військові частини, яким на підставі Розпорядження Ради Міністрів УРСР № 30-13-РС від 04.07.1983 та Розпорядження Ради Міністрів УРСР № 358-066-РС від 12.05.1961 відведено ліси, площею 22,0 та 34,7 га Хмельницького та Червонозірського лісництва у довгострокове користування терміном до 2062 та 2060 років зі спеціальним призначенням.

З наданої відповідачем-2 архівної довідки Центрального державного архіву (а.с. 155, т. 1) вбачається, що відповідно до розпоряджень РМ УРСР №204-0029 рс від 19.02.1962 № 0067 рс від 12.05.1961, № 1092 00129 рс від 04.09.1961 Прикарпатському військовому округу для спеціального будівництва відведено земельні ділянки без виключення із держлісфонду.

Разом з тим, в Проекті організації і розвитку лісового господарства ДП «Хмельницьке ЛМГ» (а.с. 152-154, т. 1) зазначено, що ліс надається військовій частині на підставі інших документів, в інші роки, з іншою площею відведення землі (лісових ділянок), з іншою датою фактичної передачі ділянок.

Відповідно до Проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Хмельницьке ЛМГ» ліс надавався у довгострокове користування із визначенням кінцевого терміну такого користування. Водночас, згідно з Державним актом на право користування землею серії Б № 041799 земельна ділянка, розміщена на території Ярмолинецького лісгоспзагу Хмельницького району, надавалася та закріпилася за Хмельницькою КЕЧ району Прикарпатського військового округу в Хмельницькому районі Хмельницької області у безстрокове і безоплатне користування площею 82,0 га під будівництво складів військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, з рішення виконавчого комітету Хмельницької обласної ради народних депутатів №233с від 04.11.1981 (а.с. 59, т. 1) вбачається, що на підставі Розпорядження Ради Міністрів УРСР від 02.10.1981 № 609 рс було здійснено відведення земельної ділянки шляхом обміну, згідно якого Прикарпатському округу в постійне користування було виділено земельну ділянку для будівництва складів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірну земельну ділянку площею 82,00 га було відведено позивачеві на підставі Державного акту серії Б №041799 в 1982 році на інших умовах, аніж вказував у відзиві на позовну заяву відповідач-2.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд також дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельні ділянки за кадастровими № :03:001:0006 та №:03:001:0007.

Як правильно враховано судом першої інстанції, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 N 340-IX, який набув чинності 16.01.2020 були внесені зміни до земельного законодавства з питання скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Так, статтею 79-1 ЗК України унормовано, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Аналогічні зміни внесені до частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Крім того, приписами ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених в абзацах третьому і четвертому частини десятої, державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав (ч. 11 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

З матеріалів справи вбачається, що в Державному земельному кадастрі наявні відомості про державну реєстрацію за ХОДА права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :03:001:0006 та :03:001:0007 (номер записів 9017972 та 9017668 від 10.03.2015), при цьому право постійного користування на земельні ділянки за вказаними кадастровими номерами зареєстровано за ДП «Хмельницьке ЛМГ» (номер записів 9165277 та 9182775 від 25.03.2015).

Як було зазначено вище, земельна ділянка загальною площею 82,00 га перебуває в державній власності в особі КМУ, однак згідно з Інформації з Державного земельного кадастру вбачається, що право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами :03:001:0006 та :03:001:0007 зареєстровано за ХОДА.

Пунктом 1 абзацу першого статті 19 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація здійснює на відповідній території управління об`єктами, що перебувають у державній власності та передані до сфери її управління, сприяє створенню на цих об`єктах систем управління якістю, систем екологічного управління, інших систем управління, приймає рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію підприємств, установ і організацій, що належать до сфери її управління, а також здійснює делеговані відповідною радою функції управління майном, що перебуває у спільній власності територіальних громад;

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що земельна ділянка загальною площею 82,00 га знаходиться в управлінні відповідача-1 та останнім таких доказів ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

З огляду на те, що право постійного користування земельною ділянкою площею 82, 00 га згідно Державного акту серії Б 041799 виданого в 1982 році належить позивачеві та на вказану земельну ділянку накладаються земельні ділянки за кадастровими номерами :03:001:0006 та :03:001:0007, що передані відповідачем-1 відповідачеві-2 в постійне користування згідно оспорюваних розпоряджень, які підлягають визнанню недійсними, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим № :03:001:0006 площею 3,3046 га, зареєстрованою за номером запису 9017668 та речового права постійного користування земельною ділянкою № :03:001:0006 за номером запису 9182775, а також права власності на земельну ділянку за кадастровим № :03:001:0007 площею 367,182 га, зареєстрованою за номером запису 9017972 та речового права постійного користування земельною ділянкою №:03:001:0007 за номером запису 9165227.

Водночас, колегія суддів вважає правомірною відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог про визнання права постійного користування земельною ділянкою за КЕВ м. Хмельницький площею 82,0 га відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б №041799 від 1982 року.

Так, за приписами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Як було зазначено вище, статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, до яких належать, в тому числі, визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі №910/11511/18.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов`язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин, тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги.

Відповідно до положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його «ефективність» з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2015).

Отже, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції.

Врахувавши наведене, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право постійного користування земельною ділянкою площею 82,00 га належить позивачеві на законних підставах згідно Державного акту серії Б №041799, виданого в 1982 році, а відтак, достатнім та ефективним способом захисту порушеного речового права позивача є задоволення вище обґрунтованих позовних вимог, з огляду на що у задоволенні вимоги про визнання права постійного користування необхідно відмовити, оскільки таке право наявне у позивача в силу наявності відповідного правовстановлюючого документа.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог КЕВ м. Хмельницького до ХОДА та ДП «Хмельницьке ЛМГ», а саме, визнання недійсними оспорюваних розпорядженнь ХОДА та скасування державної реєстрації права власності та права постійного користування на спірні земельні ділянки. В іншій частині позову, а саме у задоволенні вимоги про визнання права постійного користування земельною ділянкою за позивачем необхідно відмовити.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неправильне застосування місцевим господарським судом приписів ст. 261 ЦК України щодо перебігу позовної давності, виходячи з наступного.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (положення ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, за приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем-2 було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 199-200, т. 1), в обґрунтування якої посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки, на його думку, строк позовної давності розпочинається з 18.01.2016, а саме з моменту проведення звірки площ земельних ділянок, які рахуються за Міністерством оборони України та перебувають на обліку у КЕВ м. Хмельницький.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

При цьому, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

На переконання колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно відхилені твердження відповідача-2 про початок строку позовної давності з 18.01.2016 з огляду на те, що внаслідок звірки наявності та використання земельних ділянок державної власності, які перебувають на обліку КЕВ м. Хмельницький у користуванні Міністерства оборони України, позивачеві не могло бути відомо про факт накладення земельних ділянок, адже в акті звірки міститься інформація лише про перебування земельних ділянок на обліку КЕВ м. Хмельницький, зокрема про земельну ділянку площею 82,0 га.

При цьому, судом першої інстанції враховано інформацію, викладену КЕВ м. Хмельницький у листі № 4382 від 18.11.2016, адресованому директору ДП «Хмельницьке ЛМГ» (а.с. 85, т. 1) стосовно того, що в результаті проведення обстеження земельної ділянки військового містечка № 58 Хмельницького гарнізону відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.05.2015 №225 шляхом перевірки в Публічній кадастровій карті України виявлено часткове захоплення земельної ділянки.

Таким чином, станом на 18.11.2016 позивачеві було відомо про порушення його права, за захистом якого він звернувся з даним позовом до суду.

Водночас, з огляду на те, що предметом спору у даній справі є правомірність користування відповідачем-2 земельною ділянкою, а предметом позову - скасування розпоряджень ХОДА та державної реєстрації земельних ділянок за кадастровими номерами № :03:001:0006 та № :03:001:0007, позовна давність повинна відраховуватись з моменту, коли позивач дізнався про факт накладення земельних ділянок, а саме, з дати отримання відомостей з Публічної кадастрової карти України.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, з доданої до позовної заяви копії (роздруківки веб-сторінки) Публічної кадастрової карти України (а.с. 91, т. 1) неможливо встановити дату запиту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про наявність підстав для відрахування строку позовної давності з 18.11.2016, тобто з дати направлення позивачем листа відповідачеві-2 з вимогою усунути виявлені порушення права користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим перебіг позовної давності закінчується 18.11.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом 28.08.2019, що підтверджується поштовою накладною на конверті, в якому надійшла позовна заява до суду, а відтак, у даному випадку відсутні підстави для визнання пропущеним строку позовної давності та застосування наслідків його спливу.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі № 910/11867/19 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ДП «Хмельницьке ЛМГ» має бути залишена без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі № 910/11867/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі № 910/11867/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11867/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.04.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

М.Г. Чорногуз