РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2021Справа № 910/20661/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН"

до Фізичної особи-підприємця Клименко Ольги Василівни

про визнання договору недійсним,

Представники сторін:

від позивача: Віданова О.В.,

від відповідача: Григораш К.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН" до Фізичної особи-підприємця Клименко Ольги Василівни про визнання недійсним договору про надання послуг № 01.03.-2017-1 від 01.03.2017, укладений між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю волевиявлення у позивача на укладення спірного договору.

Вказана позовна заява з доданими до неї документами сформована заявником в системі "Електронний суд" 24.12.2020 та зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" 24.12.2020 за вх. № 20661/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20661/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.02.2021.

22.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про оголошення перерви в підготовчому засіданні.

В підготовче засідання 01.02.2021 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, що подане в підготовчому засіданні 01.02.2021 та клопотання представника відповідача про оголошення перерви в підготовчому засіданні, що надійшло до суду 22.01.2021, задовольнити; оголосити в підготовчому засіданні перерву до 22.02.2021.

17.02.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 22.02.2021 з`явилися представники сторін.

Представник позивача подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання про призначення судової економічної експертизи.

За приписами ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотань позивача про призначення у справі судової почеркознавчої та судової економічної експертизи відмовити, оскільки у даному випадку суд може встановити обставини, які входять до предмета доказування, та вирішити на підставі поданих сторонами доказів без застосування спеціальних знань.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, оголосити в підготовчому засіданні перерву на 24.03.2021, встановити позивачу строк для надання відповіді на відзив протягом 10 днів з дня його отримання, встановити відповідачу строк для надання заперечення на відповідь на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

19.03.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 24.03.2021 з`явилися представники сторін.

В підготовчому засіданні представник відповідача надав заперечення.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19.04.2021.

В судовому засіданні 19.04.2021 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі, застосувати строк позовної давності.

Представник відповідача заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 19.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН" (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Клименко Ольгою Василівною (Виконавець) укладено договір про надання послуг № 01.03.2017-1 (надалі також - договір), згідно з яким Замовник замовляє, а Виконавець надає послуги з організації та забезпечення знімального процесу національного художнього фільму, під попередньою (робочою) назвою "Позитивний "Бандерас" на виїзних зйомках, а саме: забезпечує проживання знімальної групи, художньо-виробничого персоналу та акторів на період виїзних зйомок; забезпечує добові витрати знімальної групи, художньо-виробничого персоналу та акторів на період виїзних зйомок; забезпечує потреби, необхідні для безперебійної роботи знімального майданчику, в тому числі інші послуги за вимогою Замовника зазначені в додатках до цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору особливості виконання робіт/надання послуг, такі як: місце, строк, особливі застереження та/або вимоги та ін. визначаються сторонами у додатку № 1 до договору.

За приписами пунктів 3.1-3.3 договору, виконання робіт/надання послуг має бути завершено у строки погоджені сторонами в Додатках до Договору.

Факт виконання робіт/надання послуг з боку Виконавця засвідчується Актами приймання виконаних робіт/наданих послуг (далі - Акт).

Акт підписується сторонами після виконання робіт/надання послуг та є невід`ємною частиною даного договору.

Як встановлено у пунктах 4.1-4.3 договору, загальна вартість Договору дорівнює вартості всіх наданих за цим Договором послуг.

Оплата послуг здійснюється шляхом перерахування Замовником на поточний рахунок Виконавця відповідної вартості послуг.

Оплата послуг за кожним з Додатків здійснюється Замовником протягом п`яти робочих днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі наданих за Додатком послуг. В окремих випадках сторонами допускається зміна вищезазначеного порядку оплати, з обов`язковим зазначенням змінених умов у відповідних Додатках.

Договір набуває чинності з дати його укладення сторонами та діє до 31 липня 2017 р. (п. 5.1 договору).

Згідно з п. 8.1 договору, вся документація до цього Договору, у тому числі та, якою у Договір вносяться зміни чи уточнення або підтверджуються факти виконання певних дій, повинна укладатися в письмовій формі, скріплюватися власноручним підписом уповноваженої особи підприємства з обов`язковим проставлянням відбитку основної круглої печатки підприємства (крім документації, для якої законодавством або цим Договором передбачена електронна форма), після чого така документація вважається підписаною стороною та набуває статус оригіналу, що є невід`ємною частиною цього Договору. Документація, яка вимагає двостороннього узгодження, укладається у двох примірниках і набуває статусу оригіналу з моменту її підписання сторонами Договору.

У додатку №1 від 01.05.2017 до договору сторони узгодили надання послуг з 08.05.2017 по 15.07.2017, а саме: забезпечення проживання, оплата номерів - в кількості 50 номерів протягом періоду 55 днів вартістю 1 031 250,00 грн.; забезпечення добових витрат - з розрахунку 75 чоловік протягом 55 днів вартістю 1 375 000,00 грн.; забезпечення знімального майданчика - в обсязі 37 змін вартістю 151 039,00 грн., загальною вартістю 2 557 289,00 грн. Місце надання послуг визначено: с. Єгорівка, с. Єремеєвка, с. Світлогорське Одеської області, с. Тягинка Херсонської області та м. Київ.

На виконання умов вказаного договору 15.07.2017 сторонами підписано акт № 1 приймання-передачі наданих послуг на суму 2 557 289,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що договір про надання послуг № 01.03.2017-1 від 01.03.2017 сторонами ніколи не укладався, а визначені у ньому послуги відповідачем не надавалися. Отже, договір, додаток до нього та акт наданих послуг підписані невідомою особою, а тому не можуть породжувати будь-які договірні зобов`язання для позивача. Відсутність волевиявлення учасника правочину, а саме, позивача, на його укладення, є порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, а тому оспорюваний договір слід визнати недійсним в порядку ст. 215 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення заявлених вимог, відповідач зазначає, що позивачем вчинено ряд дій, що свідчать про схвалення спірного правочину. Крім того, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 Цивільного кодексу України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц.

Суд зауважує, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16 та від 01.10.2019 у справі № 910/8287/18.

Позивач вважає, що оскільки договір про надання послуг № 01.03.2017-1 від 01.03.2017 підписаний невідомою особою, а не його директором Барановим С.М., то не може породжувати будь-яких договірних зобов`язань для Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН".

Однак, з указаними твердженнями позивача суд не погоджується, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення ним дій, які свідчать про виконання цього договору та його схвалення.

Так, суд встановив, що позивач при підписанні оспорюваного договору використовував ту ж печатку, як і при підписанні додатку № 1 від 01.05.2017 до договору, акта № 1 приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15.07.2017, а також інших договорів з відповідачем, зокрема, № 2017.03.01-1 про виконання робіт/надання послуг від 01.03.2017, № 01.04.2017-2 про надання послуг від 01.04.2017 та додатків до них.

Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, тому, встановивши наявність відбитку печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН" на цих документах, суд доходить висновку про те, що позивач має нести відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні її відбитків на договорах, актах, розрахункових документах.

Доказів її загублення, викрадення або в інший спосіб вибуття її з володіння позивача або використання її іншою особою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН" не надано, як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, а тому відсутні підстави вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі позивача.

До того ж директор Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН", підписуючи додаток № 1 від 01.05.2017 до договору та акт № 1 приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15.07.2017, не заперечував щодо відображення у ньому факту укладення спірного договору, що свідчить про схвалення спірного договору цією особою.

При цьому, хоч позивач і стверджує у позові про те, що директор не підписував додаток № 1 від 01.05.2017 до договору та акт № 1 приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15.07.2017, однак ці документи визнані недійсними не були, а позивач не заявив про їх недійсність у даному позові, а тому суд вважає їх такими, що підписані директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН" Барановим С.М.

Суд зазначає, що про наявність обставин вчинення позивачем дій з виконання спірного правочину свідчить акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2017 до договору, яким підтверджується прийняття позивачем наданих послуг, а також здійснення позивачем оплати наданих послуг за договором, починаючи з 12.05.2017, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача за період з березня 2017 року по лютий 2020 року.

Суд звертає увагу, що сплата коштів саме за спірним договором підтверджується крім дати договору, зокрема і тим, що у призначенні платежів позивач вказував: «Оплата організацію зйомок на виїзді для повнометражного х/ф «Позивний бандерас».

Доказів того, що платежі з указаним призначенням були здійснені позивачем за іншими правочинами, матеріали справи не містять.

Крім того, суд враховує, що 13.12.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРИ-Я-ДА-ПРОДАКШН" в особі директора Баранова С.М. уклало з Державним агентом України з питань кіно договір про надання державної фінансової підтримки національного фільму «Позивний «Бандерас», за яким позивач виступив як Продюсер-Виконавець, який зобов`язався здійснити виробництво національного фільму в порядку та на умовах, визначених цим Договором та використати надану фінансову підтримку за цільовим призначенням і укласти із Держкіно акт розподілу майнових прав на Фільм, який буде передбачати спільне володіння Держкіно та Продюсером - Виконавцем майновими правами інтелектуальної власності на фільм відповідно до фінансової частки (розміру фінансової підтримки) Держкіно та фінансової частки Продюсера - Виконавця.

Суд зазначає, що фільм «Позивний «Бандерас» був знятий та випущений в прокат, що підтверджується повідомленням Державного агентства України з питань кіно на офіційному веб-сайті 8 жовтня 2018 р. про початок прокату цього художнього фільму за посиланням http://dergkino.gov.ua/ua/news/show/1692/u_prokat_vihodit_hudozhniy_film_pozivniy banderas.html, оприлюдненням фільму "Позитивний "Бандерас" на сторінці вікіпедія https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D0%BE%D0%B7%D0%B8%D0%B2%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%91%D0%B0%D0%BD%D0%B4%D0%B5%D1%80%D0%B0%D1%81.

Зазначена обставина також свідчить про факт надання послуг за спірним договором.

Отже, вказані вище обставини свідчать про те, позивач вчинив дії, спрямовані на виконання спірного договору, то в будь-якому випадку сама по собі відсутність у представника повноважень на укладення від імені товариства оспорюваного договору, не створює підстави для визнання його недійсним, оскільки за фактичними обставинами справи договір не тільки прийнято до виконання, але і частково виконано.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позиція викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що відповідач спростував більш вірогідними доказами обставини недійсності спірного договору, аніж це підтвердив позивач.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору про надання послуг № 01.03.2017-1 від 01.03.2017, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26.04.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко