ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. Справа№ 910/18651/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 26.04.2021

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 (повний текст складено 27.01.2021)

у справі № 910/18651/20 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Житомирський меблевий комбінат»

до відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 1 594 736,73 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

У грудні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Житомирський меблевий комбінат» (далі - ПАТ «Житомирський меблевий комбінат») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом») про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних у загальному розмірі 1 594 736,73 грн.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення № 1ГЖМК190004/10-125-08-19-00660 від 23.08.2019.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ПАТ «Житомирський меблевий комбінат» пеню у розмірі 256 782, 06 грн, штраф у розмірі 630 149, 09 грн, 3% річних у розмірі 64 195, 52 грн, інфляційні у розмірі 117 206, 83 грн та судовий збір у розмірі 16 025, 00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що акти здачі-прийняття наданих послуг № 160011455/2020 від 31.07.2020 на суму 6 816 901, 96 грн та № 160011457/2020 від 31.07.2020 на суму 121 020, 77 грн відповідач підписав без заперечень та зауважень. Відмову відповідача від підписання акта № 160011456/2020 від 31.07.2020 на суму 2 064 207, 13 грн суд першої інстанції не визнав мотивованою, оскільки наведені відповідачем доводи в обґрунтування відмови (послуги з експлуатації будівлі були надані не в повному обсязі згідно з актами невідповідності технічного стану будівлі) належним чином не доведені та не підтверджені. Акти приймання-передачі нерухомого майна в оренду, де зазначено про належний технічний стан будівель, були підписані відповідачем без заперечень та зауважень, жодних невідповідностей майна вимогам до нього, викладеним у п. 1.6 договору, не зафіксовано.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач допустив прострочення договірних зобов`язань зі своєчасної та повної оплати орендних платежів за договором з 21.08.2020 по 15.11.2020. Сплату боргу за липень 2020 року за договором саме 16.11.2020 відповідач не заперечив та не спростував.

У зв`язку із простроченням оплати орендних платежів, суд першої інстанції, здійснивши власний перерахунок, дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявленої до стягнення суми пені та обґрунтованість заявлених до стягнення штрафу, інфляційних втрат та 3 % річних.

Стосовно заявлено відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій, суд першої інстанції вказав, що відповідач не довів наявності таких обставин, які б свідчили про винятковість випадку, який може бути підставою для зменшення розміру неустойки, оскільки не надав жодних доказів в порядку, передбаченому ГПК України на підтвердження зазначених ним обставин, які б достеменно доводили майновий стан відповідача. А тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ДП «НАЕК «Енергоатом» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 та постановити нове рішення, яким у позові ПАТ «Житомирський меблевий комбінат» відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «НАЕК «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021. Надано сторонам час для подачі відзиву та клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 07.04.2021.

16.03.2021 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання іншому учаснику, однак з пропуском строку, встановленого судом.

07.04.2021 розгляд справи за клопотанням скаржника відкладався до 26.04.2021.

22.04.2021 від позивача надійшла заява про зловживання процесуальними правами, в якій сторона просила вжити до ДП «НАЕК «Енергоатом» заходів процесуального примусу, судові витрати в повному обсязі покласти на скаржника незалежно від результатів вирішення спору.

Також 22.04.2021 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи, в якому сторона просила поновити строк на подачу попереднього розрахунку судових витрат та долучити такий розрахунок.

У судове засідання 26.04.2021 з`явився представники сторін - позивача та відповідача.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття до ДП «НАЕК «Енергоатом» заходів процесуального примусу, оскільки участь представника скаржника в іншому судовому засіданні та подане клопотання про відкладення розгляду справи у даній справі не свідчить про безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Доказів наявності відповідного умислу в діях сторони, позивач не надав.

Представник скаржника в судовому засідання підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Представник позивача у судовому засіданні проти доводі апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

ДП «НАЕК «Енергоатом» не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що пунктом 3.7 договору передбачено, що заборгованість орендаря по сплаті плати за оренду, компенсації будь-яких ушкоджень будівлі, компенсації за оплату комунальних послуг може компенсуватися з забезпечувального платежу. B такому разi, орендодавець, виставляє орендарю рахунок на відновлення забезпечувального платежу, або його частини. Таким чином орендодавець повинен був застосувати самостійно умови договору відносно забезпечувального платежу

Крім того, скаржник вказує про неправомірність подвійної відповідальності (пеня та штраф) за порушення зобов`язання, посилаючись на постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, від 11.10.2017 у справі № 6-1374 цс17. Враховуючи наведене, відсутні підстави для одночасного застосування вказаних вище пені та штрафів, а тому задоволенню позовні вимоги відносно стягнення штрафу у фіксованому та процентному розмірі не підлягали.

Також скаржник вважає безпідставним відхилення Господарським судом міста Києва доводів відповідача щодо неправомірності застосування штрафу у розмірі 7%. Позивач обґрунтовував у позовній заяві своє право на отримання штрафу лише посиланням на норми ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, яка лише визначає поняття штрафу. Посилання на норми ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, як на підставу застосування до відповідача штраф у розмірі 7 %, на переконання скаржника, є неправомірним. Зазначена відповідальність застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

16.03.2021 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання іншому учаснику, однак з пропуском строку, встановленого судом. Указаний відзив залишено без розгляду на підставі ст. 118, 207 ГПК України, про що в судовому засіданні 07.04.2021 було постановлено усну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як з`ясовано судом першої інстанції, 23.08.2018 ПАТ «Житомирський меблевий комбінат» (орендодавець) та ДП «НАЕК «Енергоатом» (орендар) уклали договір оренди нежитлового приміщення № 1ГЖМК190004/10-125-08-19-00660 (далі - договір), згідно з п. 1.1. якого орендодавець зобов`язується передати, а орендар - прийняти у тимчасове оплачуване користування нежитлові приміщення загальною площею 10 231, 7 (іменоване далі за текстом «Об`єкт оренди», які знаходиться в адміністративній будівлі літ. А надалі - Будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24.

Додатковою угодою № 3 від 30.03.2020 сторони погодили з 01.04.2020 збільшити площу об`єкта оренди по договору шляхом передання орендодавцем в тимчасове платне користування (оренду) орендарю нежитлового приміщення площею 30, 8 квадратних метрів, які знаходяться на 1-му поверсі господарської будівлі літ. Б (далі - будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24, у зв`язку з чим викладено п. 1.1 договору в такій редакції:

« 1.1. Орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти у тимчасове оплачуване користування нежитлові приміщення загальною площею 10 231,7 (іменоване далі за текстом «Об`єкт оренди», які знаходиться в адміністративній будівлі літ. А (надалі - будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24, та нежитлового приміщення площею 30, 8 квадратних метрів, які знаходяться в господарській будівлі літ. Б (надалі - будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24 (об`єкт оренди), а саме:

- нежитлові приміщення площею 484, 4 квадратних метрів, в підвалі будівлі (надалі - приміщення підвалу),

- нежитлові приміщення площею 415, 9 квадратних метрів, на цокольному поверсі Будівлі (надалі - приміщення офісні цокольного поверху),

- нежитлові приміщення площею 89, 7 квадратних метрів, на цокольному поверсі будівлі (надалі - приміщення складські цокольного поверху),

- нежитлові приміщення площею 1 491, 4 квадратних метрів, на 1-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 1-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 856, 5 квадратних метрів, на 2-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 2-го поверху),

- приміщення тераси площею 87, 00 квадратних метрів, на 2-му поверсі будівлі (надалі - тераса 2-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 594, 6 квадратних метрів, на 3-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 3-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 594, 5 квадратних метрів, на 4-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення 4-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 593, 1 квадратних метрів, на 5-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 5-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 593, 6 квадратних метрів, на 6-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 6-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 577, 8 квадратних метрів, на 7-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 7-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 591, 6 квадратних метрів, на 8-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення 8-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 589, 2 квадратних метрів, на 9-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 9-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 587, 8 квадратних метрів, на 10-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення 10-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 587, 4 квадратних метрів, на 11-му поверсі будівлі (надалі - приміщення 11-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 587, 8 квадратних метрів, на 12-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення 12-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 585, 9 квадратних метрів, на 13-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення 13-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 209, 4 квадратних метрів, на 14-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення офісні 14-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 81, 7 квадратних метрів, на 14-му поверсі в будівлі (надалі - приміщення складські 14-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 32, 4 квадратних метрів, на 14-му поверсі в будівлі (надалі - тераса 14-го поверху),

- нежитлове приміщення площею 30, 8 квадратних метрів, на 1-му поверсі будівлі літ. Б (приміщення в будівлі літ. Б).

Пунктом 1.2 договору в редакції додаткової угоди № 3 від 30.03.2020 сторони узгодили, що приміщення офісні цокольного поверху, приміщення 1-го поверху, приміщення 2-го поверху, тераса 2-го поверху, приміщення 3-го поверху, приміщення 4-го поверху, приміщення 5-го поверху, приміщення 6-го поверху, приміщення 7-го поверху, приміщення 8-го поверху, приміщення 9-го поверху, приміщення 10-го поверху, приміщення 11-го поверху, приміщення 12-го поверху, приміщення 13-го поверху, приміщення офісні 14-го поверху, та тераса 14-го поверху можуть використовуватися орендарем винятково для розміщення офісу.

Приміщення в будівлі літ. Б можуть використовуватися орендарем винятково для розміщення кімнати відпочинку водіїв.

Приміщення підвалу, приміщення складські цокольного поверху та приміщення складські 14-го поверху можуть використовуватися орендарем винятково для розміщення складу. Цільове призначення використання об`єкта оренди протягом строку дії цього договору може бути змінене за письмовим узгодженням сторін.

Згідно з п. 1.5 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 07.10.2019, об`єкт оренди передається орендарю поетапно за відповідними актами приймання-передачі, а саме:

- 30.11.2019 орендодавець має передати, а орендар прийняти приміщення 7-го поверху, приміщення 8-го поверху, приміщення 9-го поверху, приміщення 10-го поверху, приміщення 11-го поверху, приміщення 12-го поверху, приміщення 13-го поверху, приміщення офісні 14-го поверху, приміщення складські 14-го поверху, тераса 14-го поверху;

- 13.12.2019 орендодавець має передати, а орендар прийняти приміщення підвалу, приміщення офісні цокольного поверху, приміщення складські цокольного поверху, приміщення 1-го поверху, приміщення 5-го поверху, приміщення 6-го поверху;

- 20.12.2019 орендодавець має передати, а орендар прийняти приміщення 2-го поверху, терасу 2-го поверху, приміщення 3-го поверху, приміщення 4-го поверху.

За приписами п. 3.1 - 3.2 договору орендар зобов`язаний вносити плату за користування об`єктом оренди у розмірах та в строки, обумовлені цим договором. Плата за оренду нараховується орендареві з дати підписання сторонами акту № 1 (акту приймання-передачі).

Якщо інше не передбачено цим договором, плата за оренду сплачується орендарем щомісяця, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем, на підставі рахунку та акта орендодавця. Оплата здійснюється за умови наявності у рахунках, актах посилання на повний номер і дату договору (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 05.02.2020 орендодавець оформлює рахунок на оплату плати за оренду, розрахованої відповідно до додатка №2 до договору, останнім днем першого місяця та кожного наступного календарного місяця користування об`єктом оренди, та передає його орендареві не пізніше 5-го числа місяця, що слідує за оплачуваним. Орендодавець надає відповідні рахунки орендарю наступними способами: надсилає на електронну адресу орендаря, вказану у розділі 14 договору, та вручає представнику орендаря в об`єкті оренди під підпис про отримання, та/або надсилає цінним листом на адресу орендаря, вказану у розділі 14 договору. Обов`язок по отриманню вищевказаного рахунка покладається на орендаря.

Згідно з п. 3.5 договору загальний розмір плати за оренду за договором складає суму плати за оренду, розрахованої відповідно до п. 1.2. додатку № 2 до договору за весь строк оренди об`єкта оренди, та на 23.08.2019 становить 280 672 724, 35 грн, в т.ч. ПДВ 20 %. Загальний розмір плати за оренду за договором підлягає коригуванню в порядку передбаченому в п. 1.2. додатку № 2 до договору.

Відповідно до п. 3.6 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 05.02.2020 розрахунковим періодом є перший та кожен наступний календарний місяць користування об`єктом оренди, за який здійснюється нарахування плати за оренду, а також інших платежів відповідно до умов договору. Календарний місяць - це відповідний місяць року за календарем (січень, лютий, березень і т. д.), починаючи з першого по останній день кожного місяця у календарному році (який становить період з 1 січня по 31 грудня). Якщо останній день користування об`єктом оренди передує останньому дню календарного місяця, то останнім днем розрахункового періоду для останнього місяця користування об`єктом оренди буде останній день користування об`єктом оренди.

У разі необхідності визначення розміру плати за оренду, а також інших платежів за цим договором, за певну кількість днів, розмір плати за оренду, а також інших платежів за один день визначається шляхом ділення розміру плати за оренду, а також інших платежів за відповідний місяць на кількість календарних днів у ньому.

Згідно з п. 3.8 договору орендар, крім плати за оренду, повинен компенсувати/сплачувати витрати на комунальні послуги, якими він користується (електроенергія, водопостачання й водовідведення, приймання стічних вод, опалення й т.д.). Компенсація витрат на комунальні послуги не входить до розрахунку плати за оренду та оплачується орендарем за діючими тарифами. Орендар компенсує орендодавцю витрати на комунальні послуги з електроенергії, водопостачання та водовідведення, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, згідно показників лічильників. Орендар компенсує орендодавцю витрати на комунальні послуги з водовідведення додаткових стічних вод та опалення згідно отриманих від орендодавця розрахунків фактичних витрат, які розподіляються між всіма орендарями будівлі пропорційно площі об`єкта оренди до загальної площі будівлі, що здана в оренду. Перерахування компенсації витрат на комунальні послуги здійснюється орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків або актів наданих послуг (щодо компенсації комунальних послуг), не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем. Орендодавець до 5 числа місяця, що слідує за оплачуваним місяцем, виставляє орендареві рахунки на компенсацію витрат на комунальні послуги та акт наданих послуг (щодо компенсації комунальних послуг). Орендодавець надає відповідні рахунки орендарю наступними способами: надсилає на електронну адресу орендаря вказану у розділі 14 договору та вручає представнику орендаря в об`єкті оренди під підпис про отримання, та/або надсилає цінним листом на адресу орендаря вказану у розділі 14 договору. Обов`язок по отриманню вищевказаного рахунка покладається на орендаря.

Згідно з п. 3.17 договору по закінченню кожного календарного місяця оренди орендодавець протягом 5 (п`яти) робочих днів складає акти наданих послуг щодо оренди об`єкта оренди (в т.ч. щодо комунальних послуг), підписує, засвідчує своєю печаткою та надає представнику орендаря або надсилає листом поштою на адресу орендаря. Орендар, отримавши вищезазначені акти, повинен підписати, засвідчити печаткою і повернути їх орендодавцю протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту їх отримання, в оформленому належним чином вигляді, або надати мотивовану відмову від їх підписання. Не підписання орендарем зазначених у цій статті актів, не звільняє його від обов`язків по оплаті цих послуг (крім випадків надання орендарем орендодавцю мотивованої відмови у вище вказаний строк). При цьому акт наданих послуг вважається підписаним орендарем у виглядів направленому орендодавцем, на 7 (сьомий) календарний день з моменту його відправлення орендодавцем на адресу орендаря (або вручення представнику орендаря), крім випадків, коли орендар протягом цього часу надасть орендодавцю мотивовану відмову від його підписання.

У п. 1.2 додатку № 2 до договору «Розмір плати за оренду, порядок розрахунків» вказано, що плата за оренду об`єкта оренди за кожний місячи складається з двох частин: орендної плати та додаткової плати.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 23 липня 2022 року (включно), але в будь-якому випадку - до повного розрахунку між сторонами згідно з умовами цього договору. (п. 10.1 договору).

На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в оренду орендоване нерухоме майно за актами приймання-передачі № 1 від 13.12.2019, від 18.12.2019, від 21.12.2019, від 27.12.2019, від 01.02.2020, від 04.02.2020, від 12.02.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оформив та 03.08.2020 передав відповідачу рахунки за договором за липень 2020 року: № 160011455 від 31.07.2020 на сплату послуг з оренди приміщення на суму 6 816 901, 96 грн, № 160011456 від 31.07.2020 на сплату додаткової плати на суму 2 064 207, 13 грн, № 160011457 від 31.07.2020 на компенсацію комунальних послуг на суму 121 020, 77 грн, що підтверджується реєстром рахунків для ДП «НАЕК «Енергоатом» до договору.

Крім того, 06.08.2020 позивач передав відповідачу також відповідні акти здачі-прийняття наданих послуг: № 160011455/2020 від 31.07.2020 на суму 6 816 901, 96 грн, № 160011456/2020 від 31.07.2020 на суму 2 064 207, 13 грн, № 160011457/2020 від 31.07.2020 на суму 121 020, 77 грн, що підтверджується реєстром актів для ДП «НАЕК «Енергоатом» до договору.

Так, звертаючись з даним позовом, заявник вказував, що в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач прострочив здійснення платежів за договором за липень 2020 року, у зв`язку з чим на підставі п. 7.2 договору позивач просив стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 783 185, 30 грн, штраф у загальному розмірі 630 149, 09 грн, інфляційні у загальному розмірі 117 206, 83 грн та 3% річних у загальному розмірі 64 195, 52 грн.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини оренди нерухомого майна. Спір у справі стосується наявності підстав для стягнення заборгованості за орендними платежами та штрафних санкцій.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Нормою ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, вартість оренди нежитлових приміщень за договором у липні 2020 року становила 6 816 901, 96 грн, додаткова плата - 2 064 207, 13 грн та компенсація комунальних послуг - 121 020, 77 грн, а загалом 9 002 129, 86 грн.

Так, акти здачі-прийняття наданих послуг № 160011455/2020 від 31.07.2020 на суму 6 816 901, 96 грн та № 160011457/2020 від 31.07.2020 на суму 121 020, 77 грн скаржник підписав без заперечень та зауважень. Від підписання акта 160011456/2020 від 31.07.2020 на суму 2 064 207, 13 грн скаржник відмовився відповідно до листа № 25/810 від 07.08.2020.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, така відмова не може визнаватися мотивованою, як того вимагає п. 3.17 договору, оскільки наведені відповідачем доводи в обґрунтування відмови (послуги з експлуатації будівлі були надані не в повному обсязі згідно з актами невідповідності технічного стану будівлі) належним чином не доведені та не підтверджені. Так, акти приймання-передачі нерухомого майна в оренду скаржнику, де зазначено про належний технічний стан будівель, були підписані відповідачем без заперечень та зауважень, жодних невідповідностей майна вимогам до нього, викладеним у п. 1.6 договору, не зафіксовано.

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що усі перераховані платежі за договором у загальному розмірі згідно з його п. 3.3 скаржник мав здійснити у строк до 20.08.2020, однак сплатив борг у повному обсязі лише 16.11.2020.

Отже, з наведеного вище вбачається, що відповідач допустив прострочення договірних зобов`язань зі своєчасної та повної оплати плати орендних платежів за договором з 21.08.2020 по 15.11.2020. Сплату боргу за липень 2020 року за договором саме 16.11.2020 скаржник не заперечив та не спростував.

Щодо посилань скаржника на обов`язок орендодавця зарахувати суму забезпечувального платежу в рахунок погашення заборгованості в порядку, передбаченому п. 3.7 договору, суд апеляційної інстанції, що наведеними умовами договору передбачено право, а не обов`язок орендодавця на зарахування забезпечувального платежу в рахунок оплати оренди. Реалізація такого права не може ставитися в залежність від обов`язку орендаря оплатити оренду майна. Доказів зарахування такого платежу в рахунок орендної плати скаржником не надано. А тому такий довід є необґрунтованим та відхиляється судом.

Щодо заявлених позивачем штрафних санкцій.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

До пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, яким передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Пунктом 7.2 договору сторони узгодили, що у випадку затримок з боку орендаря в перерахуванні будь-яких платежів, передбачених цим договором, на користь орендодавця, орендар сплачує пеню в розмірі 0, 1 відсотка грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення.

Оскільки у вказаному пункті договору сторони встановили пеню у вигляді 0, 1 відсотка, що є більшим від допустимого законом максимального розміру, то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в даному випадку застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Судом апеляційної інстанції перевірено перерахунком розміру пені, здійснений судом першої інстанції, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за загальний період прострочення відповідача з 21.08.2020 по 15.11.2020, та встановлено його вірність, відповідно, на користь позивача підлягає стягненню пеня у загальному розмірі 256 782,06 грн. Тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Стосовно заявленого штрафу у сумі 630 149, 09 грн, суд першої інстанції обґрунтованого визнав його правильним. При цьому, доводи скаржника стосовно безпідставності стягнення штрафу у розмірі 7 % є безпідставними з огляду на таке.

Так, сторони п. 7.2 договору узгодили можливості нарахування штрафу у розмірі 7% грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення. Наведена положення є дійсним, у судовому порядку не скасоване. А тому посилання скаржника на можливість застосування такого штрафу тільки до негрошового зобов`язання є безпідставним.

Щодо доводів позивача про неможливості одночасного стягнення штрафу та пені суд апеляційної інстанції виходить з такого.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17.

У справі, що переглядається, договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу. А тому відповідні посилання скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Щодо заявлених позивачем інфляційних та 3% річних.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом апеляційної інстанції, як і судом першої інстанції перевірено розрахунки 3% річних у сумі 64 195, 52 грн та інфляційних у сумі 117 206, 83 грн та встановлено їх арифметичну вірність. А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі у зв`язку з правильністю та обґрунтованістю здійснених розрахунків.

Стосовно заявленого скаржником клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, у суді першої інстанції скаржник вказував, що збиток підприємства за півріччя 2020 року склав 2,6 млрд грн, станом на 05.08.2020 загальна сума податкового боргу становить 664 287 881, 00 грн, зростання простроченої заборгованості за відпущену електроенергію у поточному році, яка станом на 04.08.2020 становить 9,6 млрд грн.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.

Застосоване в ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи обставини, які мають значення.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 904/6250/19.

Водночас, скаржник не довів наявності таких обставин, які б свідчили про винятковість випадку, який може бути підставою для зменшення розміру неустойки, оскільки не надав жодних доказів в розумінні норм ст. 73 - 79 ГПК України на підтвердження зазначених ним обставин, які б достеменно доводили майновий стан сторони. А лише сплата боргу не є підставою для зменшення штрафних санкцій.

Отже, суд першої інстанції, встановивши відсутність доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення та які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання скаржника про зменшення розміру штрафних санкцій.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог «Житомирський меблевий комбінат» про стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання зі своєчасної оплати.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Крім того, позивачем було подано клопотання про долучення попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність розгляду даного питання (щодо витрат на правничу допомогу) у судовому засіданні в порядку ст. 221 ГПК України, з повідомленням учасників справи.

Керуючись ст. 2, 129, 221, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі № 910/18651/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі №910/18651/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у справі № 910/18651/20, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2021.

5. Призначити питання розподілу витрат на правничу допомогу до судового розгляду на 11.05.2021 о 12:40 год.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 29.04.2021.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич