РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.04.2021Справа № 910/18749/20

За позовомДепартаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
доМіністерства соціальної політики України Державної служби України з питань праці
пророзірвання договору позички та виселення з нежилих приміщень
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Тетерятник О.В. - представник за довіреністю.

від відповідачів: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент Комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради "Київської міської державної адміністрації) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства соціальної політики України та Державної служби України з питань праці про:

- розірвання договору позички від 30.12.2011 № 11/273 (із змінами та доповненнями) на користування нежилими приміщеннями площею 2 945, 8 кв. м. у будинку на вул. Десятинній, 14, укладеного між Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Міністерством соціальної політики України;

- виселення Державної служби України з питань праці з нежилих приміщень у будинку на вул. Десятинній, 14 у м. Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 відкрито провадження у справі № 910/18749/20, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.02.2021.

16.01.2021 Господарським судом міста Києва було винесено ухвалу в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України та перенесено підготовче засідання у справі на 24.02.2021.

Представник позивача безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 24.02.2021 надав усні пояснення та не заперечував проти призначення справи до розгляду по суті.

Відповідачі явку уповноважених представників не забезпечили, відзив на позов не надали, а про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З огляду на те, що в судовому засіданні 24.02.2021 здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи пояснення представника позивача, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 02.04.2021.

У засіданні 02.04.2021 суд оголосив перерву до 21.04.2021.

20.04.2021 позивач долучив до матеріалів справи додаткові докази.

Зважаючи на те, що надані позивачем докази мають значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про можливість їх долучення до справи. Крім того, такі докази мають уточнюючий характер та додатково підтверджують відомості, які вже були додані позивачем раніше до позову та викладені в тексті позовної заяви.

Представник позивача безпосередньо в судовому засіданні 21.04.2021 наполягав на задоволенні заявленого позову та надав усні пояснення.

Відповідачі явку уповноважених представників в судове засідання 21.04.2021 не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі також ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

У судовому засіданні 21.04.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2011 між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі також позичкодавець) та Міністерством соціальної політики України (в подальшому також користувач) було укладено договір позички № 11/273 на користування нежитловим будинком, відповідно до умов якого, на підставі рішення Київської міської ради від 01.12.2011 № 763/6999, позичкодавець передає, а користувач приймає в безстрокове безоплатне користування нежитловий триповерховий будинок, пам`ятку історії місцевого значення (рішення Київського міськвиконкому від 27.01.1970 № 159), що є власністю територіальної громади м. Києва і знаходиться на балансі Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій (надалі - будинок), за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14, загальною площею 2 959,5 кв.м., згідно із викопіюваннями поверхових планів, що складають невід`ємну частину цього договору (додаток № 2), а саме: підвал площею 38,2 кв.м., напівпідвал - 455,2 кв.м., перший поверх - 879,4 кв.м., другий поверх - 864,1кв.м., третій поверх - 722,6 кв.м. для використання під адміністративні приміщення.

У подальшому до згаданого рішення Київської міської ради було внесено зміни і доповнення рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 № 514/10002 "Про передачу у безоплатне користування (позичку) нежилих приміщень будинку на вул. Десятинній, 14 у Шевченківському районі міста Києва.

20 травня 2014 року до договору позички було внесені відповідні зміни, якими зокрема:

- у зв`язку із перейменуванням Департаменту комунальної власності м. Києва відповідно до рішення Київської міської ради; від 15.03.2012 № 198/7535 в усьому тексті договору слова «Головне управління комунальної власності м. Києва у всіх відмінках замінено словами «Департамент комунальної власності м. Києва» у відповідних відмінках;

- розділ 1 договору викладено в новій редакції та по всьому тексту договору слово «будинок» у всіх відмінках замінено словами «нежилі приміщення» у відповідних відмінках.

Отже, відповідно до договору позички (із змінами та доповненнями) позичкодавець передав, а користувач прийняв в безстрокове безоплатне користування нежилі приміщення (надалі - нежилі приміщення) в будинку, який є пам`яткою історії місцевого значення, що є власністю територіальної громади м. Києва і знаходиться на балансі Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій, за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, будинок 14, загальною площею 2945,8 кв.м, для використання під адміністративні приміщення (пункт 1.1 договору).

Набуття користувачем права користування будинком виникає з моменту підписання сторонами цього договору та Акту приймання-передачі будинку (додаток № 1) до договору, що є його невід`ємною частиною (п. 2.1. договору).

У пункті 3.14. договору сторони також погодили, що користувач зобов`язаний здійснювати цільове використання будинку і утримувати його в належному стані.

Користувач, зокрема, має право самостійно визначати та розміщувати в приміщеннях будинку структурні підрозділи Міністерства соціальної політики України, центральні органи виконавчої влади, інститути, інспекції, підприємства, служби, центри, фонди, дирекції фондів, що відносяться до сфери управління Міністерства та/або діяльність яких спрямовується та координується Віце-прем`єр-міністром України - Міністром соціальної політики України (п. 5.4. договору).

Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - департамент) діє відповідно до Положення, затвердженого розпорядженням виконавчого органу київської міської ради Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2012 № 2383 (у редакції розпорядження від 07.07.2020 № 983), підпунктом 6.3 пункту 6 якого передбачено, що департамент здійснює перевірки щодо використання та збереження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Як вбачається із доводів позивача, під час проведення перевірки встановлено, що нежилі приміщення в будинку на вул. Десятинна, 14 фактично використовує Державна служба України з питань праці, а не Міністерство соціальної політики України та/або його структурний підрозділ, про що було складено акт від 18.06.2020.

На думку позивача це свідчить про порушення Міністерством соціальної політики України пунктів 1.1, 3.14 та 5.4. договору позички та статті 833 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що користувач зобов`язаний користуватись річчю відповідно до умов та мети, визначених в договорі. Договором не встановлено право користування будинком юридичною особою, яка не є структурним підрозділом користувача, не відноситься до сфери його управління та не координується його міністром. Фактично будинком самочинно користується інша особа, у якої на сьогодні відсутнє таке право.

Крім того, на момент перевірки був відсутній договір страхування, що є порушенням пункту 3.8 договору, яким встановлено, що користувач зобов`язаний укласти такий договір на користь позичкодавця від вогневих ризиків, ризиків стихійних явищ та інших майнових ризиків.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що нежилими приміщеннями за договором позички самочинно користується Державна служба з питань праці, яка не є структурним підрозділом Міністерства соціальної політики України, не відноситься до сфери його управління та її діяльність не координується Міністерством, крім того, порушено умови договору позички щодо укладення договору страхування нежилих приміщень.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом під час розгляду справи, Державна служба України з питань праці - центральний орган виконавчої влади України, утворений відповідно до вимог постановою Кабінету Міністрів від 10 вересня 2014 р. № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», в результаті реорганізації шляхом злиття Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки та Державної інспекції з питань праці, а також передачі Держсанепідслужбою функцій з реалізації державної політики у сфері гігієни праці та дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників.

Діяльність Держпраці спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Положення про Державну службу України з питань праці було затверджене 11 лютого 2015 р.

як вбачається з п. 1 вказаного вище Положення, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Таким чином, Держпраці не є, а ні структурним підрозділом Міністерства соціальної політики України, а ні службою, що відноситься до сфери управління цього міністерства, а ні службою діяльність якої спрямовується та координується Віце-прем`єр-міністром України - Міністром соціальної політики.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Згідно з статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 7.3 договору позички передбачено, що договір може бути розірвано достроково на вимогу однієї зі сторін, за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Статтею 834 Цивільного кодексу України встановлено, що позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо користування річчю не відповідає умовам договору та якщо річ самочинно передана у користування іншій особі.

Як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 1.1 та 3.14 договору, користувач зобов`язаний використовувати нежилі приміщення за цільовим призначенням, а саме: як адміністративні приміщення. Крім того пунктом 5.4 обумовлено, що користувач може визначати та розміщувати в нежилих приміщеннях лише структурні підрозділи Міністерства соціальної політики України, центральні органи виконавчої влади, інспекції, служби, що відносяться до сфери управління Міністерства соціальної політики України та/або діяльність яких спрямовується та координується Віце-прем`єр-міністром України - Міністром соціальної політики України. Договором не надано користувачу право розміщувати в нежилих приміщеннях інших осіб.

Наказом № 309 від 18.06.2020 Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зокрема, створено робочу групу з перевірки стану використання та збереження об`єктів оренди; наказано робочій групі в строк з 18.06.2020 до 22.06.2020 здійснити обстеження з виїздом на місцезнаходження нерухомого об`єкта за адресою: вул. Десятинна, 14Б тал А та скласти акт щодо стану використання та зберігання об`єкту оренди за результатами перевірки.

Під час проведення перевірки встановлено, що нежилі приміщення в будинку на вул. Десятинна, 14 фактично використовує Державна служба України з питань праці, а не Міністерство соціальної політики України та/або його структурний підрозділ, про що було складено акт від 18.06.2020.

Акт обстеження складено за участі ОСОБА_1 , який згідно з даними наданими позивачем, станом на час проведення перевірки працював у Державній службі України з питань праці на посаді завідувача сектору.

Крім того, акт перевірки підписано також членами комісії ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які, згідно з додатком 1 до наказу № 309 від 18.08.2020 входили до робочої групи з перевірки стану використання та збереження об`єктів оренди.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідачі, у свою чергу, правом на подання відзиву не скористалися та наведених позивачем аргументів щодо наявності підстав для розірвання договору та виселення не спростували.

Більше того, Міністерство не надало доказів, які б підтвердили виконання ним умов п. 3.8. договору, яким передбачено обов`язок користувача протягом місяця з дня підписання договору укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір, оскільки будинок є пам`яткою історії місцевого значення.

Вказані вище обставини свідчать про порушення Міністерством соціальної політики України пунктів 1.1, 3.8, 3.14 та 5.4. договору позички та статті 833 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що користувач зобов`язаний користуватись річчю відповідно до умов та мети, визначених в договорі.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, з огляду на наявність підстав для розірвання договору позички в судовому порядку, а також враховуючи, суд вважає обґрунтованими й позовні вимоги про виселення Державної служби України з питань праці з нежилих приміщень у будинку на вул. Десятинній, 14 у м. Києві.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір у справі виник з вини Мінстерства соціальної політики України, через неналежне виконання умов договору позички № 11/273 від 30.12.2011, суд покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача-1.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити повністю.

2. Розірвати договір позички від 30.12.2011 № 11/273 (із змінами та доповненнями) на користування нежилими приміщеннями площею 2 945, 8 кв.м. у будинку на вул. Десятинній, 14, укладений між Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Міністерством соціальної політики України.

3. Виселити Державну службу України з питань праці (01601, м. Київ, вул. Десятинна, 14; ) з нежилих приміщень у будинку на вул. Десятинній, 14 у м. Києві.

4. Стягнути з Міністерства соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10; ) на користь Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 10; ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 204, 00 грн.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 29.04.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко