Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/6/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, )

до відповідача Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (33027, Рівненська область, м. Рівне, вул.Івана Вишенського, 4, )

про стягнення в сумі 31 719,41 грн..

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача: Оніщук В.М.;

від відповідача: Янкевич Л.Д..

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 09.03.2021 року по 20.04.2021 року.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" про стягнення заборгованості у сумі 31 719,41 грн..

Даний позов мотивує тим, що на підставі договору транспортування природного газу №/П35 від 28.09.2011 року Позивач в період з січня 2018 по квітень 2019 року надав Відповідачу послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в обсязі 108 130,611 тис.м. куб. на суму 329 448,45 грн.. Однак Відповідач оплату провів частково, на суму 307 605,23 грн., внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 21 843,22 грн.. Крім того, Позивачем нараховано Відповідачу 4445,94 грн. пені, інфляційні втрати у сумі 3175,19 грн., 3% річних у сумі 2255,05 грн. за період з січня 2018 по квітень 2019 року.

Ухвалою господарського суду від 06.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідач надав суду відзив на позов та додаткові пояснення в яких зазначає, що оплата вартості наданих послуг за договором транспортування природного газу №/П35 від 28.09.2011 року в сумі 307 605,23 грн. проведена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

Зазначає, що грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Відтак, відповідач вважає, що незалежно від того, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Відповідач зазначає, що вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №906/790/16, постанові від 11.12.2018 року у справі №906/550/16, у постанові ВГСУ від 13.12.2017 року у справі №918/919/16, у постанові Північно-західного апеляційного господарського суду.

Відповідач вважає, що платежі по сплаті основної заборгованості в сумі 307 605,23 грн. здійснені АТ "Рівнегаз" в межах строків оплати, встановлених договором /П35 від 28.09.2011 року відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 № 256, наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються, також не нараховується пеня, передбачена п. 7.3 договору.

Крім того, представник відповідача зазначив про врегулювання частково спору в добровільному порядку, а саме платіжним дорученням №616 від 25.01.2021 перераховано АТ «Укртрансгаз» суму основного боргу 21 843,22 грн. та платіжним дорученням №617 від 25.01.2021 нараховані інфляційні втрати у сумі 601 грн. 78 коп. та 3% річних у сумі 1044 грн. 77 коп. відповідно до контррозрахунку Відповідача, просить закрити провадження у частині стягнення з відповідача 21 843,22 грн. за відсутністю предмета спору.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив у якій проти доводів відповідача заперечує посилаючись при цьому на наступне. Доводи/заперечення Відповідача в частині непогашення нарахованої Позивачем заборгованості Відповідача, а саме 3 % річних в розмірі 1 210,28 грн., інфляційних втрат в розмірі 2 573,41 грн. та пені в розмірі 4 445,94 грн. вважає необгрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне. Зазначає, що незважаючи на те, що Відповідач для розрахунку за договором №/П35 від 28.09.2011 використав державні кошти, отримані за постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, та приймаючи до уваги, що газ замовника, транспортування якого за цим договором здійснювало газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання, Позивач правомірно нарахував пеню, інфляційні втрати, 3% річних по зобов`язанням з січня 2018 по квітень 2019 року. Відповідач, у відзиві на позовну заяву, заперечує проти стягнення пені, та просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки АТ «Укртрансгаз» нараховує пеню починаючи з 01.04.2019, а з позовом АТ «Укртрансгаз» звернулося 30.12.2020 року. Позивач зазначає, що згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначені вище зміни до ЦК України набрали чинності 02.04.2020. Початок карантину у зв`язку з розповсюдженням коронавірусної хвороби (COVID-19) на території України датується 12.03.2020, що вбачається з постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність щодо застосування неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю у один рік (якщо її збільшення не відбулось за домовленістю). Таким чином, якщо закінчення строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, штрафу, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, припадає на період з по даний час, - відповідно, строк позовної давності за такими вимогами не вважається пропущеним та продовжується на строк дії зазначеного карантину, який на даний час не припинив свою дію. Отже, за таких умов позовна заява може бути подана до суду в будь-який період з 02.04.2020 по момент закінчення дії зазначеного карантину без пропуску строку позовної давності до таких вимог.

З огляду на зазначене, Позивач вважає, що ним не пропущено спеціальний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Представник Позивача у судовому засіданні заявив, що просить закрити провадження у частині стягнення з відповідача 21 843,22 грн. основного боргу, інфляційних втрат у сумі 601 грн. 78 коп. та 3% річних у сумі 1044 грн. 77 коп. за відсутністю предмета спору та повернути судовий збір з даних вимог.

Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимог з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача підтримав свої доводи, викладені у відзиві.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії Нафтогаз України» (внаслідок реорганізації створено ПАТ «Укртрансгаз» та в подальшому змінено найменування на АТ «Укртрансгаз»), як Газотранспортним підприємством (далі по тесту Позивач) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» (в подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Рівнегаз»), як Замовником (далі по тексту Відповідач) укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /ПЗ5 від 28.09.2011 (далі по тексту Договір).

Умовами п. 1.1 Договору передбачено, що Позивач надає Відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу від пунктів приймання- передачі природного газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення- газорозподільні станції, а Відповідач зобов`язується сплатити за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами цього Договору.

Відповідно до п. 11.1 Договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків за надані Газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання Замовником своїх зобов`язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до скінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Виходячи з такого, у період надання послуг за Договором ані Позивач, ані Відповідач не менше ніж за місяць до закінчення дії Договору чи в інший строк не заявляло одне одному про припинення його дії або перегляд його умов.

17.01.2013 сторони уклали додаткову угоду №6 до Договору, якою частково змінили п.1.2 договору, а саме визначили: «Газ Замовника, транспортування якого за цим договором здійснює Газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання, у тому числі релігійних організацій виключно в межах обсягів, що використовується для виробничо-комерційної діяльності».

Згідно з п. 3.1 Договору, послуги з транспортування газу оформляються газотранспортним підприємством і Замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральним трубопроводами (далі акти наданих послуг).

Газотранспортне підприємство до 15-го числа місяця, наступного за звітнім, направляє Замовнику два примірники акта наданих послуг за звітній місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства (п. 3.2 Договору).

Пунктом 3.4 договору акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків Замовника з Газотранспортним підприємством.

Згідно з п.5.1 договору розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для підприємства Позивача встановлений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29.12.2015 №3159 «Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами» та становив з 01 січня 2018 року 7,20 грн. (без ПДВ) за тис.м..

На виконання умов Договору Позивач надав у період з січня 2018 року по квітень 2019 року Відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу, а саме:

період надання послугОбсяг (тис.м.куб)Вартість з ПДВ (грн)номер та дата акту наданих послуг
січень 20183 929,11633 947,5701-18-/П35 від 31.01.2018
лютий 20185 081,75943 906,3902-18-/П35 від 28.02.2018
березень 20183 999,85034 558,7003-18-/П35 від 31.03.2018
квітень 20181 165,26010 067,8404-18-/П35 від 30.04.2018
травень 2018720,1506 222,1005-18-/П35 від 31.05.2018
червень 2018605,5235 231,7206-18-/П35 від 30.06.2018
липень 2018627,6205 422,6307-18-/П35 від 31.07.2018
серпень 2018630,7885 450,0008-18-1109011 163/П35 від 31.08.2018
вересень 20183 099,65526 781,0209-18-/П35 від 30.09.2018
жовтень 20181 415,16212 227,0010-18-/П35 від 31.10.2018
листопад 20182 753,51023 790,3211-18-110901 1 163/П35 від 30.11.2018
грудень 20183 271,88928 269,1212-18-/П35 від 31.12.2018

січень 201974 022,17834 751,6201-19-/П35 від 31.01.2019
лютий 20191 561,90513 494,8602-19-/П35 від 28.02.2019
березень 20193 232,25027 926,6403-19-/П35 від 31.03.2019
квітень 20192 013,99617 400,9204-19-/П35 від 30.04.2019
Всього:108 130,611329 448,45

Зазначені акти наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами підписані зі сторони Відповідача без зауважень.

Пункт 5.5 Договору визначає, що оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється Відповідачем (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Позивача на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу.

Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводяться Замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідачем, в порушення зазначених умов Договору та наведених положень законодавства, вартість наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами було частково сплачено в розмірі 307 605,23 грн., у зв`язку з чим у Відповідача станом на день подання позову перед Позивачем виникла заборгованість з оплати вартості наданих за Договором послуг у розмірі 21 843,22 грн..

Однак Відповідач, після відкриття провадження у справі вищевказану суму боргу сплатив Позивачу по платіжному дорученню №616 від 25.01.2021 року. Крім того по платіжному дорученню №617 від 25 січня 2021 року Відповідач сплатив Позивачу 3% річних у сумі 1044 грн. 77 коп. та інфляційні у сумі 601 грн. 78 коп.

Відтак, у зв`язку з відсутністю предмета спору, провадження у справі у частині стягнення з Відповідача основного боргу у розмірі 21 843,22 грн., 3% річних у сумі 1044 грн. 77 коп. та інфляційні у сумі 601 грн. 78 коп., на підставі п.2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, підлягає закриттю.

Таким чином предметом позову у справі залишається стягнення з Відповідача 4445 грн. 94 коп. пені, 3% річних у сумі 1210 грн. 28 коп. та інфляційних у сумі 2 573 грн. 41 коп..

Щодо вимог про стягнення з Відповідача вказаних сум, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст. 549 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з цим, згідно з приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як встановлено судом, відповідачем частково здійснено розрахунки на суму 307605 грн. 23 коп. з використанням коштів субвенцій в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Вказане підтверджується і розрахунком суми основного боргу відповідача перед АТ "Уктрансгаз" за транспортування природного газу по договору №3/П35 від 28.09.2011 (а.с. 46-49).

8.11.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 951 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", згідно з якою з 01 січня 2018 року втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", з одночасним внесенням змін до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256.

На підставі абзацу 4 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 підприємства, установи, організації, що надають послуги, в тому числі транспортування природного газу, готують реєстри обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг, що підлягають перерахуванню, відповідно до фактичних обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг і надсилають їх протягом місяця, але не пізніше 10-го числа місяця, що настає за звітним періодом, фінансовим органам райдержадміністрації, виконавчих органів міських рад (міст республіканського АРК та обласного значення), об`єднаних територіальних громад та головним розпорядникам коштів місцевих бюджетів, які узагальнюють реєстри та надають їх Головним управлінням Казначейства. Згідно з абзацом 13 п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 (введеного в дію у новій редакції з 01 січня 2018 року) Казначейство перераховує протягом місяця, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за звітним періодом, субвенцію для виплати пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема послуг з теплопостачання.

Таким чином, для проведення розрахунків відповідно до пункту 8-1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах Казначейства.

У ст. 12 ГК України зазначено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком № 256, згідно з п. 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Положення норм постанов Кабінету Міністрів України, зокрема № 256, є обов`язковими для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту. Отже, строки та порядок здійснення розрахунків за природний газ, у тому числі за його транспортування, визначаються саме нормами наведеної постанови (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 927/587/18, від 28.10.2020 у справі №917/1641/19).

Враховуючи те, що розрахунок за договором на суму 307605,23 грн. був здійснений в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 та з дотриманням встановлених цим нормативно-правовим актом строків, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для нарахування відповідачу пені, 3% річних та інфляційних втрат виходячи із строків оплат на вищевказану суму.

Таким чином нарахування відповідачу пені, 3% річних та інфляційних втрат можливе лише на суму заборгованості, яка сплачена відповідачем поза Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256.

Судом встановлено, що Відповідачем поза Порядком №256 сплачена сума боргу у розмірі 21 843 грн. 22 коп., що зокрема, підтверджується і розрахунком Позивача (а.с. 46-49).

Отже нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних є правомірним тільки виходячи із вказаної суми боргу.

Сума боргу у розмірі 21 843 грн. 22 коп. виникла за поставлений Позивачем природний газ у березні 2019 року (4442,30 грн.) (зі строком оплати до 21.02.2019) та у квітні 2019 (17400,92 грн.) (зі строком оплати 20.05.2019).

Здійснивши розрахунок нарахованих Позивачем пені, 3% річних та інфляційних, суд зазначає, що останні є арифметично невірними, а правильними є такі:

Розрахунок процентів

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
4442.3022.04.2019 - 17.12.20206063 %220.91

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
17400.9221.05.2019 - 17.12.20205773 %823.86
Таким чином, загальна сума процентів за договором складає 1044.77 грн.

Вказана суму сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.05.2019 - 31.10.20204442.301.033147.804590.10

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.06.2019 - 31.10.202017400.921.026453.9817854.90
Таким чином інфляційні становлять 601.78 грн..

Вказана сума сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі.

Решта вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних не підлягає задоволенню у зв`язку з арифметичною невірністю їх нарахування та нарахування на суму заборгованості, яка сплачена відповідачем за Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256..

Позивач та Відповідач у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за Договором несуть відповідальність у межах, передбачених законодавством (п.7.1 Договору).

Відповідно до п. 7.3 Договору у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із Замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до приписів ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько- правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за мов здійснення господарської діяльності (ст. 218 Господарського кодексу України).

Відтак, умовами застосування господарських санкцій є вчинення контрагентом господарського правопорушення.

Відтак нарахування позивачем пені на суму боргу 21 843,22 грн., що становить частково заборгованість за березень 2019 та заборгованість за квітень 2019 року, у розмірі 3711 грн. 48 коп. здійснено у відповідності до закону та договору, зокрема п.6 статті 232 Господарського кодексу України, а відтак є правомірним.

Решта вимог про стягнення з відповідача пені не підлягає задоволенню у зв`язку нарахування її на суму заборгованості, яка сплачена відповідачем за Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256.

Заперечення відповідача про нарахування пені з порушенням строку позовної давності є безпідставним з огляду на наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов`язань, визначених статтею 175 ГК України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків та порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, за нормами якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначені вище зміни до ЦК України набрали чинності 02.04.2020.

Початок карантину у зв`язку з розповсюдженням коронавірусної хвороби (COVID-19) на території України датується 12.03.2020, що вбачається з постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність щодо застосування неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю у один рік (якщо її збільшення не відбулось за домовленістю).

Таким чином, якщо закінчення строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, штрафу, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, припадає на період з 02.04.2020 по даний час відповідно, то строк позовної давності за такими вимогами не вважається пропущеним та продовжується на строк дії зазначеного карантину, який на даний час не припинив свою дію. Отже, за таких умов позовна заява може бути подана до суду в будь-який період з 02.04.2020 по момент закінчення дії зазначеного карантину без пропуску строку позовної давності до таких вимог.

З огляду на зазначене, Позивачем не пропущено спеціальний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Решта заперечень Позивача, зокрема, щодо застосування до даних правовідносин Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256, спростовуються всім вищенаведеним, а відтак безпідставними та необгрунтованими.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги те, що позивач довів належними та допустимими доказами факт часткового невиконання відповідачем зобов`язань за Договором на транспортування природного газу №/П35, а відповідач вказаного належними доказами не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" підлягають частковому задоволенню.

На підставі статті 7 Закону України "Про судовий збір" підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України сума судового збору від позовних вимог, стосовно яких закрито провадження у справі.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України решта судових витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, статтею 7 Закону України "Про судовий збір", суд -

ВИРІШИВ:

1.Закрити провадження у справі в частині стягнення з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" 21843 грн. 22 коп. основного боргу, 3% річних у сумі 1044 грн. 77 коп., інфляційних втрат у сумі 601 грн.78 коп.

2. Позов задоволити частково.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (33027, Рівненська область, м. Рівне, вул.Івана Вишенського, 4, ) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) пеню у сумі 3711 грн. 48 коп..

4. В решті позову відмовити у задоволенні.

5. Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (33027, Рівненська область, м. Рівне, вул. Івана Вишенського, 4, ) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) судовий збір у сумі 245 грн.93 коп..

6. Повернути Акціонерному товариству "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 1556 грн. 53 коп., сплачений по платіжному дорученню №10692 від 29.12.2020 року, оригінал якого знаходиться у матеріалах справи №918/6/21.

7. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.04.2021 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.