ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р. Справа №914/1346/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Харів М.Ю.,

явка учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області за №1099 від 23.12.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 суддя: Іванчук С.В. м. Львів, повний текст рішення складено 03.12.2020

за позовом Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, с.Сороки-Львівські Пустомитівського району Львівської області

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Сантех Буд, м.Львів

про відшкодування збитків у розмірі 790 354,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

04.06.2020 у Господарський суд Львівської області звернулась Мурованська сільська рада об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області до ТОВ «Будівельна компанія «Сантех Буд» про стягнення збитків у розмірі 790 354,00 грн. завданих втратою/чи пошкодженням матеріалів.

Вказаний позов мотивовано тим, що частину матеріалів, які були передані ТзОВ «БК «Сантех Буд», відповідач використав для будівництва каналізації згідно договору №10/12-К-Г1-Л від 13.12.2018 року, а іншу частину матеріалів відповідачем втрачено, відсутні на майданчиках виконання робіт, про що складено акт перерахунку по об`єкту будівництво побутової самопливної каналізації вул. Львівська та Партизанська с.Муроване Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (Коригування) виконаних Генпідрядником ТзОВ «БК «Сантех Буд» (замовник - Мурованська сільська рада ОТГ) станом на 07.05.2020 різниця у вартості виконаних робіт та вартості матеріалів склала 790354,00 грн. Ця різниця утворилась внаслідок застосування завищених одиничних ресурсних норм (розцінок) та неправильне визначення обсягів по окремих виконаних будівельно-монтажних робіт та вартості матеріалів в сторону завищення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено повністю, оскільки не доведено понесення збитків в розмірі 790354,00 грн. за неповернення/чи втрату матеріалів переданих позивачем відповідачу.Судом першої інстанції не встановлено наявності всіх чотирьох елементів цивільного правопорушення, які є необхідною умовою для стягнення збитків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, у зв`язку з не з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

1)акти контрольного обміру (обстеження) Західного офісу Держаудитслужби є належними доказами, оскільки вони виконані спеціалістами з спеціальними знаннями у сфері будівництва;

2)судом не обговорювалося питання доказування достовірності доказів, що на думку апелянта не сприяє ефективному захисту порушених оспорюваних прав і законних інтересів держави;

3)позивачем не вказувалась кількість та якість матеріалів у позовній заяві, лише сума завданих збитків у розмірі 790 354,00 грн., оскільки про кількість та якість матеріалів вказано в акті контрольного обміру (обстеження) Західного офісу Держаудитслужби.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2021 призначено справу № 914/1346/20 до розгляду в судовому засіданні на 03.03.2021.

У судовому засіданні 03.03.2021 суд заслухав доводи та міркування представника позивача щодо поданої апеляційної скарги, який просив апеляційну скаргу задоволити, а рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 скасувати. Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 розгляд справи відкладено на 14.04.2021.

В судове засідання 14.04.2021 представники сторін не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції.

14.04.2021 від позивача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав погіршення епідемічного стану на території Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області та враховуючи обставини, що ускладнюють прибуття представника в судове засідання, задля дотримання постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID 19.

Розглянувши подане суду клопотання, апеляційний господарський суд відмовляє в його задоволенні враховуючи строк розгляду апеляційної скарги визначений ч. 1 ст. 273 ГПК України та те, що явка учасників справи у судові засідання була визнана необов`язковою, сторони мали можливість надати усі необхідні пояснення та аргументи щодо суті заявлених вимог.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційних скаргах та у відзиві перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 26.12.2018 Мурованською сільською радою ОТГ (поклажодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Сантех Буд» (зберігач) укладено договір зберігання за №2/26/12 (надалі договір), відповідно до п.1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, згідно відповідних документів, які є невід`ємною частиною цього договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно, найменування та кількість якого вказується в актах прийому-передачі до цього договору (додаток № 1).

Згідно із п. 2.3, 2.4. договору приймання майна на зберігання та повернення поклажодавцю відбувається за кількістю, згідно акту приймання-передачі (додаток №1). Видача майна зі зберігання здійснюється згідно письмового розпорядження поклажодавця протягом двох діб від моменту отримання такого розпорядження.

Відповідно до п. 2.1.5 договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцю за першою вимогою останнього.

Пунктами 3.1.1, 3.1.2, 3.2 договору сторони дійшли згоди, що поклажодавець зобов`язаний письмово повідомити зберігача про дату отримання майна із зберігання; після закінчення строку дії договору забрати у зберігача майно. Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні.

За умовами п. 4.1. договору вартість зберігання є безоплатною.

Відповідно до п. 5.4 договору якщо зберігач зазнає в результаті зберігання майна збитків внаслідок властивостей майна, про які він не знав і не повинен був знати, поклажодавець повинен відшкодувати зберігачу ці збитки.

Відповідно до п.7.1. договору договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 30 квітня 2019 року або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

На виконання умов договору сторонами складено акт №1 від 26.12.2018 здачі-приймання матеріалів, відповідно до якого Мурованською сільською радою ОТГ передано на зберігання товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Сантех Буд» матеріали згідно переліку матеріалів вказаному у даному акті, а саме: Е2-К труба безнапірна, двошарова гофрована DN 160 ПЕ SN4 у кількості 2013 м.; Е2-К труба безнапірна, двошарова гофрована DN 200 ПЕ SN4 у кількості 659 м.; люк каналізаційний важкий типу Т у кількості 79 шт.; люк каналізаційний типу «ПЛ» 1 у кількості 11 шт.; кільце стінове КС10.9 у кількості 100 шт.; кільце стінове КС10.6 у кількості 18 шт.; плита нижня ПН-10 у кількості 89 шт.; плита нижня ПН-15 у кількості 1 шт.; плита покриття ПП-10.2 у кількості 89 шт.; кільце стінове КС 7.3. у кількості 11 шт.; кільце стінове КС 7.9 у кількості 5 шт.; кільце стінове КС 15.9 у кількості 2 шт.; плита покриття ПП-15.2 у кількості 1 шт.; кільце опірне КО-6 у кількості 90 шт.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.12.2019 за вих.№1174 та 13.05.2020 за вих. №385 ТОВ «Будівельна компанія «Сантех Буд» направлено вимоги, в яких Мурованська сільська рада ОТГ просила повернути залишок матеріалів переданих згідно акту №1 здачі-приймання матеріалів та договору зберігання №2/26/12 від 26 грудня 2018 року, однак станом на 19.05.2020 вимоги позивача про повернення товару або оплату його вартості залишені відповідачем без відповіді та задоволення. Доказів скерування вимог за вих.№1174 від 19.12.2019 та за вих. №385 від 13.05.2020 відповідачу, не подано.

Посилаючись на викладене та зазначаючи, що відповідачем не виконано умови договору зберігання №2/26/12 від 26 грудня 2018 року щодо збереження переданого йому на зберігання товару, що є порушенням договірних зобов`язань, позивач, посилаючись, зокрема, на п. 1 ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України, заявив вимоги про стягнення з ТОВ «Будівельна компанія «Сантех Буд» збитків у вигляді вартості втраченого майна, що становлять за розрахунком позивача 790 354,00 грн.

Надаючи оцінку даним спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Господарський договір, як це передбачено ст. ст. 173-175, 179 Господарського кодексу України, є підставою виникнення майново-господарського зобов`язання, в силу якого зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної виконання її обов`язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (абз. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 ст. 957 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Товарний склад, згідно ст. 956 Цивільного кодексу України, є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов`язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності.

Частиною 3 ст. 957 Цивільного кодексу України встановлено, що договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Таким чином суд першої інстанції правильно кваліфікував спірні правовідносини як такі, що виникли на підставі договору зберігання.

Як вбачається з матеріалів справи, прийняття товару на зберігання оформлено між сторонами шляхом складення та підписання акту за № 1 здачі-приймання матеріалів.

Оскільки вказаний документ не відноситься до складських документів, перелік яких наведено в ст. 961 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 937 ЦК України за змістом якої письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Таким чином, навіть за відсутності оформлення домовленості сторін у єдиному документі вимога щодо письмової форми договору вважається дотриманою у разі наявності підписаного зберігачем документа, що підтверджує прийняття речі на зберігання.

Позивач у позовній заяві вказує, на те що відповідачем неповернута/чи втрачена частина матеріалів переданих на зберігання згідно договору зберігання №2/26/12 від 26 грудня 2018 року, та акта №1 від 26.12.2018, при цьому не зазначає, які саме матеріали та їх кількість не повернуто позивачу згідно вказаного акта. Із змісту письмових звернень позивача до відповідача також не вбачається перелік матеріалів, які не були повернуті на виконання умов договору зберігання №2/26/12 від 26 грудня 2018 року.

Як вбачається із змісту договору зберігання №2/26/12 та акта № 1 від 26 сторонами не погоджено та не визначено вартості (ціни) матеріалів що передаються на зберігання. Інших доказів в підтвердження вартості переданих матеріалів на виконання умов договору зберігання №2/26/12 від 26 грудня 2018 року та визначених в акті №1 від 26.12.18р., суду не представлено.

Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції про неможливість встановлення з наявних у справі матеріалів фактичного переліку частин майна, яке не повернуто, його вартість, а відтак і розмір понесених позивачем збитків.

Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував обставин про те, що договір зберігання укладено в ході виконання робіт по об`єкту «Будівництво побутової самопливної каналізації вул.Львівська та Партизанська с. Муроване Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області», відхиляється апеляційним господарським судом, оскільки спірні правовідносини в даній справі стосуються зберігання речі, яка виключає її використання для виконання будь-яких робіт (підряду). Тобто відносини підряду, на які посилається позивач не стосуються предмету доказування в даній справі. Більше того твердження позивача про можливість використання речей, які передані на зберігання, для виконання підрядних робіт є взаємовиключними.

За змістом ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками; вини боржника.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.08.2018 року у справі № 923/700/17.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У справах зазначеної категорії на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому слід відмітити, що збитки повинні мати реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Дані висновки наведені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц, від 03.10.2018 року у справі № 668/7511/15-ц.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання про їх прийнятність, суд виходить з критеріїв їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду. При цьому, суд повинен оцінити всі докази, що містять інформацію, яка входить в предмет доказування та впливають на правильне вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці використовує принципи «баланс ймовірностей» або «розумна ступінь достовірності» (balance of probabilities) та «поза розумним сумнівом» (reasonable doubt) для оцінки обставин справи та доказів. (див. рішення BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р.).

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у справі № 914/2505/17 зазначив, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд констатує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені належними доказами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не обґрунтовано та не доведено понесення збитків в розмірі 790 354,00грн. за неповернення/чи втрату матеріалів переданих позивачем відповідачу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на наведене, апелянтом не спростувано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області за №1099 від 23.12.2020 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI Про судовий збір.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 11 855,31 грн., який сплачений згідно з платіжними дорученнями за № 2823 від 16.12.2020.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області за №1099 від 23.12.2020 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 у справі №914/1346/20 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 11 855,31 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Матущак О.І.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови виготовлено 23.04.2021.