ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2021 р. Справа№ 910/15531/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський маргариновий завод»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021

у справі №910/15531/20 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С.К.Ю. Маркетинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський маргариновий завод»

про стягнення 424 036,32 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «С.К.Ю. Маркетинг» (далі - ТОВ «С.К.Ю. Маркетинг», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський маргариновий завод» (далі - ТОВ «КМЗ», відповідач) про стягнення 424 036,32 грн, з яких 394 623,70 грн основного боргу, 1 058,54 грн інфляційних збитків, 2 225,59 грн 3% річних, 43,58 грн пені, 26 084,91 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг № 25 від 03.06.2019 щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/15531/20 позов задоволено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «КМЗ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказував на те, що судом було розглянуто дану справу без повідомлення відповідача, чим було порушено принцип рівності сторін перед законом і судом та позбавлено останнього можливості реалізувати свої права, у тому числі подати докази, що спростовують позовні вимоги та заперечення щодо заявленого позову; за час провадження у справі відповідач не отримував жодної ухвали, рішення та/чи повістки від Господарського суду м. Києва.

В апеляційній скарзі апелянт стверджував, що протягом 2020 року позивач надав, а відповідач прийняв послуги на загальну суму 658 402,23 грн; станом на 01.01.2020 початкове сальдо на користь позивача складало 265 502,90 грн, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, підписаним сторонами станом на 29.06.2020; відповідач протягом 2020 року здійснив оплату наданих за договором послуг на загальну суму 680 835,63 грн, що підтверджується актом звірки, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення заборгованості.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «КМЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/15531/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 28.04.2021, встановлено ТОВ «С.К.Ю. Маркетинг» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

15.04.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 задоволено клопотання ТОВ «КМЗ» про участь у судовому засіданні 28.04.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

Позивач правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

У судовому засіданні 28.04.2021 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

28.04.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 03.06.2019 між ТОВ «С.К.Ю. Маркетинг» (у тексті договору - виконавець) та ТОВ «КМЗ» (у тексті договору - замовник) було укладено договір про надання послуг № 25 з протоколом узгодження розбіжностей до нього (далі - договір), згідно з п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надавати послуги з мерчандайзингу товарів, а також інші додаткові послуги, спрямовані на стимулювання збуту товарів (далі - послуги).

За умовами договору замовник взяв на себе зобов`язання погодити із виконавцем вимоги та побажання стосовно формату, структури та інших деталей остаточного результату надання послуг (п. 3.1.1), приймати від виконавця результати надання послуг шляхом підписання Актів приймання-передачі послуг (п. 3.1.3.), оплачувати надані виконавцем послуги у визначений умовами договору строк (п. 3.1.7).

На підставі договору виконавець має право отримувати за надані послуги винагороду в розмірах та у строки, визначені договором (п. 3.4.2, 4.1. договору).

Згідно з п. 5.2.1 договору вартість послуг визначається виконавцем виходячи з обсягів та специфіки послуг за погодинною ставкою та встановлюється: для послуг, передбачених п.п. 2.1.1.-2.1.8. договору в розмірі 70 грн без ПДВ за одну годину надання послуг; для послуг, передбачених п. 2.1.9. договору в розмірі, що окремо погоджується сторонами у додаткових угодах до цього договору.

Строк дії договору відповідно до пп. 8.2., 8.3. його умов встановлений з моменту підписання такого сторонами до 31.12.2019 включно, але в будь-якому випадку до повного розрахунку замовником за надані послуги. Договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік, якщо до кінця дії договору від жодної сторони не надійшла письмова вимога про його розірвання.

Відповідно до умов п.п. 8.4., 8.5. договору кожна із сторін має право на дострокове розірвання договору, письмово повідомивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання договору. Отримання стороною письмового повідомлення іншої сторони про дострокове розірвання договору є правовою підставою та взаємним виявом волі обох сторін про дострокове розірвання. В такому випадку договір вважається розірваним після перебігу тридцяти днів з моменту отримання вказаного повідомлення стороною, якій воно адресоване.

07.07.2020 відповідач листом № 53 (а.с. 22) повідомив позивача про розірвання договору про надання послуг, який отримано останнім 28.07.2020, у зв`язку з чим, як зазначає позивач, договір вважається припиненим 28.08.2020.

Посилаючись на те, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснив оплату за надані у 2020 році послуги з урахуванням наявної станом на 01.01.2020 заборгованості за попередні періоди надання послуг (2019 рік), позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення основного боргу та нарахованих на нього пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення ТОВ «С.К.Ю. Маркетинг» та ТОВ «КМЗ» договору про надання послуг № 25 від 03.06.2019 було спрямоване на отримання останнім таких послуг та одночасного обов`язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції по наданню послуг підтверджується первинними бухгалтерськими документами, зокрема, актами надання послуг, які повинні відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За змістом п. 4.3. договору приймання-передача наданих послуг здійснюється сторонами раз у календарний місяць шляхом підписання Актів приймання-передачі наданих послуг.

Відсутність заперечень з боку замовника в зазначений у п. 4.5. договору строк означає прийняття замовником відповідних послуг без будь-яких претензій відносно їх обсягу та/або якості та/або вартості, правові наслідки такого факту дорівнюються до правових наслідків підписання Акту, крім випадків, коли Акти були передані замовнику неналежним чином або неуповноваженій особі (п. 4.6. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору у 2020 році позивач надав відповідачеві послуги на загальну суму 658 402,23 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів здачі-приймання наданих послуг №38 від 29.02.2020 на суму 108 502,48 грн, №76 від 31.03.2020 на суму 108 558,72 грн, №90 від 30.04.2020 на суму 99 600,04 грн, №117 від 31.05.2020 на суму 99 794,98 грн, №160 від 30.06.2020 на суму 114 487,48 грн, №163 від 31.07.2020 на суму 21982,50 грн (а.с. 23-26, 32-33) та підписаного сторонами Акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 - 29.06.2020 (а.с. 31).

Вищевказані акти здачі-приймання наданих послуг підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 № 88, а відтак, є належними та допустимими доказами на підтвердження факту надання позивачем послуг відповідачеві та виникнення в останнього обов`язку здійснити їх оплату.

Крім того, сторонами у справі визнається та підтверджується вищевказаним Актом звірки взаєморозрахунків факт існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 265 502,90 грн станом 01.01.2020 за надані за договором послуги у 2019 році.

За приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 5.4 договору сторони погодили, що оплата за послуги, що надані у розрахунковому періоді, здійснюються замовником у безготівковій формі на поточний рахунок виконавця на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі наданих послуг не пізніше 5-ти банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг у відповідному розрахунковому періоді, але не пізніше 25 числа.

Проте, як правильно зазначив позивач у позовній заяві, в порушення умов укладеного сторонами договору, відповідач надані позивачем послуги оплатив частково, а саме, здійснивши станом на 28.08.2020 (дату складення позовної заяви) оплату у загальній сумі 529 291,43 грн, що підтверджується копіями наданих ним платіжних доручень №2388 від 10.01.2020 на суму 142 365,97 грн, №30 від 19.02.2020 на суму 123 137,03 грн, №2789 від 13.03.2020 на суму 105 476,03 грн, №782 від 26.03.2020 на суму 108 502,38 грн та №1638 від 30.07.2020 на суму 49 800,02 грн (а.с. 27-30, 34).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем відзиву на позовну заяву, заперечень проти позовних вимог та жодних інших доказів оплати наданих позивачем за договором послуг не було надано.

Таким чином, враховуючи сукупність наявних у справі доказів, судом першої інстанції правильно встановлено факт заборгованості відповідача за надані позивачем протягом січня-липня 2020 року послуги станом на 28.08.2020 у розмірі 394 623,70 грн.

Однак, в апеляційній скарзі відповідач вказував на те, що протягом 2020 року ним здійснено оплату наданих послуг за договором на загальну суму 680 835,63 грн, на підтвердження чого додано до апеляційної скарги копії платіжних доручень №782 від 26.03.2020, №1638 від 30.07.2020, №2134 від 09.10.2020, №2654 від 18.12.2020 та копію виписки банку від 25.09.2020.

При цьому, апелянт наголошував на порушенні судом норм процесуального права щодо належного повідомлення ТОВ «КМЗ» про розгляд даної справи, чим було позбавлено останнє подати відзив на позовну заяву та докази оплати наданих послуг.

Разом з тим, колегія суддів вказані доводи апеляційної скарги відхиляє та не вбачає підстав для прийняття додаткових доказів у справі, зокрема, доданих до апеляційної скарги копій платіжних доручень №2134 від 09.10.2020, №2654 від 18.12.2020 та копії виписки банку від 25.09.2020, які не було надано суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 8-9 статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно зі ст. 178 ГПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Отже, строк для подання відзиву на позовну заяву встановлюється судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2020 прийнято позовну заяву ТОВ «С.К.Ю. Маркетинг» до розгляду, відкрито провадження у даній справі, встановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), визначено строк, зокрема, для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 19.10.2020 була надіслана відповідачеві 22.10.2020 рекомендованим листом з повідомленням про вручення на вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу ТОВ «КМЗ»: 01023, місто Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 4, кв. 4.

Однак, вказана ухвала не була отримана відповідачем, про що свідчить повернення на адресу суду поштового відправлення - конверту з ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2020 у справі №910/15531/20 із зазначенням причини невручення: "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до частин 3 та 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 ГПК України, за змістом частини 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Частиною 11 статті 242 ГПК України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За змістом статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В силу положень статті 10 наведеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто, у разі надіслання судових рішень за належною адресою, зокрема за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і не повернення такого підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

У Перехідних положеннях ГПК України, а саме у пункті 17 та підпункті 17.1 передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Приписами п. 5 ч. 6 статті 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

З аналізу статей 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, вбачається, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу про відкриття провадження у справі та для вчинення відповідних дій (подання відзиву на позовну заяву) за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 14.04.2021 у справі № 876/74/20.

Також Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19).

З огляду на наведене, враховуючи, що судом першої інстанції здійснено необхідні заходи щодо повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та про встановлений строк для подання відзиву, а саме, шляхом направлення відповідної ухвали за адресою, зазначеною в ЄДРПОУ, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи та встановлений йому строк на подання відзиву на позовну заяву.

Крім того, колегія суддів враховує надані у судовому засіданні пояснення представника відповідача про отримання останнім направленої йому позивачем копії позовної заяви з додатками, що свідчить про його обізнаність з наявністю переданого на розгляд суду спору.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 статті 3 цього Закону визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (частина 1 статті 4 цього Закону).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що відповідач мав дійсну можливість ознайомитись з судовими рішеннями щодо нього в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі вказаної норми можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

З огляду на те, що надані апелянтом копії платіжних доручень та банківської виписки не було надано ним під час розгляду справи місцевим господарським судом, а наведена ним в апеляційній скарзі причина неможливості їх подання суду першої інстанції внаслідок неналежного повідомлення останнім його про розгляд справи не знайшла свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сплата відповідачем основного боргу за наданими ним суду апеляційної інстанції копіями платіжних доручень №782 від 26.03.2020 та №1638 від 30.07.2020 була врахована судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Водночас, оплати згідно платіжних доручень №2134 від 09.10.2020 та №2654 від 18.12.2020 не могли бути враховані позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості станом на дату складення позовної заяви, оскільки здійснені відповідачем після його складення (28.08.2020) та звернення позивача з даним позовом до суду (06.10.2020).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що отримання послуг відповідачем не заперечується, а позивачем належними та допустимими доказами доведено настання строку здійснення їх оплати, водночас, доказів оплати наданих позивачем послуг відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір станом на 28.08.2020 підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 394 623,70 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 43,58 грн пені, нарахованої за прострочення сплати наданих послуг за Актом здачі-приймання наданих послуг №163 від 31.07.2020, а також 26 084,91 грн штрафу, нарахованого на заборгованість за актами здачі-приймання наданих послуг №76 від 31.03.2020, №90 від 30.04.2020, №117 від 31.05.2020, №160 від 30.06.2020.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно з п. п. 1, 3 якого платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

У п. 6.3. договору сторони передбачили, що у разі прострочення строку оплати наданих послуг, замовник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченої суми винагороди за кожен день прострочення.

У разі прострочення строку оплати понад 10 календарних днів замовник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 7% від суми наданих послуг (п. 6.4. договору).

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши надані позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі є правильними, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 43,58 грн пені та 26 084,91 грн штрафу.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 1 058,54 грн збитків внаслідок інфляції та 2225,59 грн 3% річних, нарахованих за весь час прострочення за кожним окремим актом надання послуг.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, стягнення з відповідача на користь позивача процентів річних та інфляційних втрат є правомірним.

Перевіривши надані позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі є правильними, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 058,54 грн інфляційних втрат та 2 225,59 грн 3% річних.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог повністю, а саме, стягнення з ТОВ «КМЗ» на користь ТОВ «С.К.Ю. Маркетинг» 394 623,70 грн основного боргу, 1 058,54 грн інфляційних втрат, 2 225,59 грн 3% річних, 43,58 грн пені та 26 084,91 грн штрафу.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/15531/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «КМЗ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/15531/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 у справі №910/15531/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15531/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.04.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова