Справа № 909/738/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2021 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Сегін І. В., за участю представника позивача Белея В. І., представника відповідача адвоката Соболь Ю. О., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу № 909/738/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Снятинське АТП-12642" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "ВАРТО" 283 290 грн за договором про надання послуг з перевезення пасажирів.

ТОВ "Снятинське АТП-12642" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом про стягнення з ТОВ ВКФ "ВАРТО" заборгованості за договором на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу від 20 лютого 2018 р. № 1/2018. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення своїх договірних зобов`язань відповідач не оплатив надані позивачем послуги з перевезення пасажирів та їх багажу.

03 вересня 2020 р., суд відкрив провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 01 жовтня 2020 р.

21 вересня 2020 р., до суду надійшов відзив ТОВ ВКФ "ВАРТО" на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що відповідач проти позову заперечує, при цьому зазначає, що фактичного виконання сторонами договору про надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу від 20 лютого 2018 р. № 1/2018 не було, жодних рахунків позивач відповідачу не надавав, акти здачі-приймання наданих послуг сторонами не підписувались.

28 вересня 2020 р., позивач через канцелярію суду подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу і підлягають відхиленню. При цьому вказав на те, що для доведення факту надання послуг з організації перевезень за Договором № 1/2018 позивачем подано як докази оригінали дорожніх листів за весь час здійснення таких перевезень.

01 жовтня 2020 р., ТОВ "Снятинське АТП-12642" подало клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, зокрема, у порядку ст. 88 ГПК України заяв працівників ТОВ "Снятинське АТП-12642" та ТОВ ВКФ "ВАРТО" в кількості 12 штук на 12-ти аркушах.

08 жовтня 2020 р., відповідач надіслав до суду заперечення, в яких, зокрема, зазначив, що надані позивачем дорожні листи не є первинним документом, не містять відомостей про господарську операцію, не відображають реальності надання послуг, а отже, не мають жодного доказового значення на підтвердження позовних вимог. Також, 24 листопада 2020 р., відповідач надіслав заперечення щодо клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, де зазначив, що ці докази подані позивачем з порушенням процесуальних строків, встановлених ГПК України, та без належного обґрунтування причин пропуску їх подання.

28 січня 2021 р., суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження у справі та розгляд її по суті призначив на 25 лютого 2021 р.

25 лютого 2021 р., суд відклав розгляд справи на 30 березня 2021 р.

23 березня 2021 р., у зв`язку із збільшенням захворюваності на коронавірусну інфекцію COVID-19 серед працівників суду та згідно з розпорядженням голови Господарського суду Івано-Франківської області від 02 березня 2021 р. № 5-г суд відклав розгляд даної справи.

06 квітня 2021 р., суд призначив розгляд цієї справи на 28 квітня 2021 р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

20 лютого 2018 р., ТОВ ВКФ "ВАРТО" (замовник) і ТОВ "Снятинське АТП-12642" (перевізник) уклали договір на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу № 1/2018, за змістом п. 1.1 якого перевізник зобов`язався надати замовнику послуги перевезення пасажирів та їх багажу автомобільним транспортом за певним маршрутом та графіком, а замовник зобов`язався прийняти та оплати належним чином надані послуги.

Маршрути та графіки перевезень, вимоги до автомобільного транспорту узгоджуються сторонами та зазначаються в додатку № 1 до Договору, який є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору).

В додатку № 1 до Договору сторони визначили маршрут перевезення: с. Борщів - м. Снятин - с. Борщів, загальною протяжністю 50 км. Вранці: с. Борщів - смт. Заболотів - с. Любківці - с. Вовчківці - с. Орелець - с. Тулова - с. Устя - с. Будилів - м. Снятин (протяжність 25 км.). Увечері: м. Снятин - с. Будилів - с. Устя - с. Тулова - с. Орелець - с. Вовчківці - с. Любківці - смт. Заболотів - с. Борщів (протяжність 25 км.).

Вартість послуг перевізника становить щоденно по 1 065 грн.

Згідно з пунктами 3.1, 3.3 Договору, оплата наданих за договором послуг здійснюється замовником у безготівковій формі в національній валюті України - гривні, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок перевізника. Оплата послуг здійснюється замовником 4 рази на місяць 4, 10, 17, 24 числа кожного місяця, за умови підписання сторонами акта здачі-приймання наданих послуг та отримання рахунку на оплату. Замовник підписує наданий перевізником акт здачі-приймання наданих послуг за звітний період протягом трьох робочих днів з початку наступного звітного періоду, або надає мотивовану відмову від його підписання.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.2 Договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом одного місяця, але в будь-якому випадку до виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Якщо за три робочі дні до дати закінчення першого місяця терміну дії договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону в письмовому вигляді про його розірвання, термін дії договору автоматично продовжується ще на два місяці на тих же умовах. У разі систематичного або істотного порушення перевізником умов договору, замовник має право в односторонньому порядку розірвати цей договір, письмово повідомивши про це перевізника за 10 календарних днів до дати розірвання.

На визначений сторонами в договорі маршрут з 20 лютого по 28 грудня 2018 р. позивачем виписувались дорожні листи форми № 1- АП.

Акти здачі-приймання за кожен місяць окремо, як стверджує позивач, надавалися замовнику для підписання.

01 липня 2020 р., позивач звернувся до відповідача із претензією - вимогою про погашення 285 400 грн заборгованості за Договором, до якої долучив для підписання 11 актів здачі-приймання наданих послуг у двох примірниках.

ТОВ ВКФ "ВАРТО" листом від 17 липня 2020 р. повідомило позивачу, що інформація щодо укладення договору № 1/2018 від 20 лютого 2018 р. у нього відсутня, примірниками оригіналів документів, на які посилається позивач не володіє, відповідно, заборгованість в розмірі 285 400 грн нарахована безпідставно.

В серпні 2020 р., позивач направив відповідачу копію договору № 1/2018 від 20 лютого 2018 р., претензію № 2 та акти здачі-приймання наданих послуг у двох примірниках для їх підписання.

Однак, відповідач ці акти не підписав, заборгованості за договором № 1/2018 від 20 лютого 2018 р. не оплатив.

Отже, предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як визначено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що встановлено ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Слід зазначити, що 17 жовтня 2019 р. набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 р. № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було внесено зміни до ГПК України, зокрема, змінено назву статті 79 цього Кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 р. у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 р. у справі № 917/2101/17). Наведений стандарт доказування також застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 р. у справі № 129/1033/13-ц.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Таким чином, суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Правова позиція аналогічного змісту викладена в постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 р. у справі № 914/4/20; від 01 грудня 2020 р. у справі № 904/1103/20.

Так, за змістом пунктів 8.1 та 8.2 укладеного між сторонами Договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом одного місяця, але в будь-якому випадку до виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Якщо за три робочі дні до дати закінчення першого місяця терміну дії договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону в письмовому вигляді про його розірвання, термін дії договору автоматично продовжується ще на два місяці на тих же умовах. У разі систематичного або істотного порушення перевізником умов договору, замовник має право в односторонньому порядку розірвати цей договір, письмово повідомивши про це перевізника за 10 календарних днів до дати розірвання.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ ВКФ "ВАРТО" (замовник) упродовж дії договору (з 20 лютого 2018 р.) заявляло ТОВ "Снятинське АТП-12642" (перевізнику) претензії щодо невиконання чи належного виконання останнім умов договору, чи повідомляло про відмову від послуг перевезення чи розірвання договору.

Натомість, в підтвердження надання ТОВ ВКФ "ВАРТО" послуг перевезення ТОВ "Снятинське АТП-12642" надало суду оригінали дорожніх листів за період з 20 лютого 2018 р. по 28 грудня 2018 р., в яких, зокрема, зазначений маршрут, який співпадає з маршрутом, вказаним в додатку № 1 до договору на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу № 1/2018. Крім того, в порядку ст. 88 ГПК України позивач подав суду нотаріально завірені заяви працівників як ТОВ "Снятинське АТП-12642" так і ТОВ ВКФ "ВАРТО", із змісту яких вбачається, що ТОВ "Снятинське АТП-12642" впродовж 2018 р. здійснювало перевезення працівників (пасажирів) ТОВ ВКФ "ВАРТО" за маршрутом зранку: с. Борщів - м. Снятин; увечері: м. Снятин - с. Борщів. При цьому, враховуючи віддаленість місцезнаходження підприємства відповідача, ним не надано суду будь-яких доказів, що його працівники добирались на роботу та з роботи іншим чином.

Тож виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих та досліджених у ході розгляду даної справи, враховуючи їх вірогідність та взаємозв`язок, у відповідності до ст. 86 ГПК України, суд приходить до висновку, що в період з 20 лютого 2018 р. по 28 грудня 2018 р. позивачем дійсно були надані відповідачу послуги за договором на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу від 20 лютого 2018 р. № 1/2018 на загальну суму 283 290 грн, які останній не оплатив. Тому позов ТОВ "Снятинське АТП-12642" про стягнення з ТОВ ВКФ "ВАРТО" 283 290 грн заборгованості за договором на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу, слід задовольнити.

Згідно з ст. 129 ГПК України, судові витрати суд покладає на відповідача.

Керуючись статтями 129, 237, 238, 241 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити;

з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "ВАРТО" (78300, Івано-Франківська обл., м. Снятин, вул. Гоголя, 75; ідентифікаційний код 30895651) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Снятинське АТП-12642" (78300, Івано-Франківська обл., м. Снятин, вул. Річна, буд. 9; ідентифікаційний код 22176679) стягнути 283 290 (двісті вісімдесят три тисячі двісті дев`яносто) грн заборгованості за договором на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу від 20 лютого 2018 р. № 1/2018 та 4 235 (чотири тисячі двісті тридцять п`ять) грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І. В. Ткаченко

Повний текст рішення складено 29 квітня 2021 р.