ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. Справа № 907/694/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бабинець Василя Васильовича, б/н від 25 січня 2021 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року (підписане 22.12.2020 року), суддя Ремецькі О.Ф.

у справі № 907/694/20

за позовом Власника індивідуального бізнесу Едмундас Кубіліус, Литва

до відповідача Фізичної особи-підприємця Бабинець Василя Васильовича, м. Виноградів, Закарпатська область

про стягнення 191406,24 грн.

в с т а н о в и в :

30.09.2020 через поштове відділення зв`язку власником індивідуального бізнесу Едмундас Кубіліус на розгляд Господарського суду Закарпатської області подано позовну заяву до Фізичної особи-підприємця Бабинець Василя Васильовича про: « 1) визнання арбітражного застереження, викладеного в п.2 Розділу 9 контракту №04/UKR від 07.09.2018 року, укладеного між Власником індивідуального бізнесу Едмундас Кубіліус та ФОП Бабинець В.В. (ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ), - таким, що не може бути виконано; 2) стягнення з ФОП Бабинець В.В. (ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь Власника індивідуального бізнесу Едмундас Кубіліус 7), грошові кошти в сумі 6864,00 Євро, що еквівалентно станом на день подання позовної заяви до суду за курсом Національного Банку України (26,02 грн) складає 178601,28 грн; 3) стягнення з ФОП Бабинець В.В. (ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь Власника індивідуального бізнесу Едмундас Кубіліус 7), грошові кошти в сумі 12804,96 грн, з яких: 5196,56 грн - 3% річних за користування грошовими коштами та 7608,40 грн інфляційні збитки за період з 01.01.2019 року по 20.12.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов контракту, в частині поставки товару за який позивачем було перераховано відповідачу кошти в сумі 6864,00 Євро, що еквівалентно станом на час звернення з позовною заявою 178601,28 грн. У зв`язку з чим, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу 5196,56 грн - 3% річних за користування грошовими коштами та 7608,40 грн інфляційних збитків за період з 01.01.2019 року по 20.12.2019 року.

Щодо позовної вимоги про визнання арбітражного застереження, викладене в п. 2 Розділу 9 № 04/UKR від 07.09.2018 року таким, що не може бути виконано, позивач обгрунтовує тим, що станом на час звернення з позовною заявою даний Арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України в м. Києві не існує.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 14.12.2020 у справі № 907/694/20 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 6864,00 Євро, що еквівалентно станом на день подання позовної заяви до суду за курсом Національного Банку України (26,02 грн) складає 178601,28 грн, а також 2679,03 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір підвідомчий Господарському суду Закарпатської області, оскільки в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичної особи як «арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України» в Україні не існує, відтак, арбітражна угода, укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті № 04/UKR від 07.09.2018 року, не може бути виконана.

Щодо задоволення позовної вимоги про стягнення основного боргу, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено жодними доказами виконання свого обов`язку з поставки товару, як і відсутні докази наявності всіх товаро-супроводжуючих документів передбачених контрактом.

В частині відмови у задоволенні позову про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про повернення суми попередньої оплати не є грошовим зобов`язанням у розумінні Цивільного кодексу України, а тому в тій частині слід відмовити.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа-підприємець Бабинець Василь Васильович звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року у справі № 907/694/20 та прийняти нове рішення, яким у позові позивача відмовити повністю.

Апелянт апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог зазначивши обставини про які ніхто не заявляв, а саме, що відповідачем не забезпечено покупця міжнародною товарно-транспортною накладною, сертифікатом походження товару, фіто санітарним сертифікатом та специфікацією. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні зазначив умови FCA правил Інкотермс 2000, а не умови FCA правил Інкотермс 2010. Разом з тим, апелянт стверджує, що жодних претензій від позивача він не отримував, а наявні в матеріалах справи 4 накладні від служби доставки Меркурій не мають жодного відношення до матеріалів справи.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що позивач не вимагав усунути дефект якості товару, а просто не забирав товар який своєчасно був доставлений на склад у м. Виноградів та по сьогоднішній час там перебуває, завдаючи матеріальну шкоду відповідачу.

Власник індивідуального бізнесу Едмундас Кубіліус на апеляційну скаргу відповідача подав відзив, в якому зазначає, що апеляційну скаргу підписано особою, в якої відсутні законні повноваження на подачу від імені апелянта апеляційної скарги та пропущено строк на подання апеляційної скарги, що є порушенням вимог ст. 258 ГПК України, відтак, подану апеляційну скаргу слід було залишити без руху.

Щодо суті спору, позивач заперечує доводи скаржника, що ним було завчасно виконано поставку товару на склад у м. Виноградів, оскільки документів які б засвідчували відповідні дії апелянта позивачу не надано та в матеріалах справи такі документи відсутні. Крім того, позивач заперечує доводи скаржника про невірне посилання судом на правила Інкотермс 2000, а не 2010, так як на думку позивача умови FCA правил Інкотермс 2000 відповідають умовам FCA правил Інкотермс 2010. Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта про те, що він неодноразово дзвонив позивачу щоб останній забрав товар, оскільки дані твердження не підтвердженні жодними доказами.

Позивач також заперечує доводи апелянта, що він не отримував жодної претензії, оскільки додані до позовної заяви повідомлення про вручення претензій та наявна на них відмітка про отримання зі сторони апелянта претензій свідчить про обізнаність останнього. Також позивач не погоджується з твердженням апелянта, що приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог.

Враховуючи викладене у відзиві на апеляційну скаргу, позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 907/694/20 розподілено до розгляду судді доповідачу Якімець Г.Г. Введено до складу судової колегії суддів Бонк Т.Б. та Бойко С.М., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 року апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бабинець Василя Васильовича, б/н від 25 січня 2021 року на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року у справі № 907/694/20, зупинено дію рішення місцевого господарського суду, позивачу надано термін (15 днів з дня вручення ухвали суду) на подання відзиву на апеляційну скаргу. Також зобов`язано місцевий господарський суд невідкладно надіслати на адресу суду апеляційної інстанції матеріали справи № 907/694/20.

09.03.2021 ухвалою суду справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.

Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи з обґрунтуванням від сторін до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 07.09.2018 року Власником індивідуального бізнесу (надалі - ВІБ) Едмундас Кубіліус та ФОП Бабинець В.В. було укладено Контракт №04/UKR.

За умовами пункту 1 якого Продавець продає, а Покупець купляє лісоматеріали -дрова листових порід (бук), далі товар «Товар» згідно специфікації (додаток номер №1 до контракту).

Відповідно до Специфікації: 1. Дрова листкових порід (бук) колоті в ящиках (піддонах), не прикорінні. Розмір поліна: А) довжина 25-33 см. Б) ширина/товщина 8-16 см. В) Розмір ящиків (піддонів) 1*1*1*80 Г) Кількість 260 ящиків. Д) ціна -1 ящика = 88,00 Євро. Вартість ящика входить у вартість товару. Обмір об`єму проводиться відповідно до ДСТУ 4020-2-2001. Лісоматеріали круглі. Якість товару має відповідати ГОСТ 3243-88. Допуск кривизни, подвійна вершина, грибкові зараження, пошкодження москітами. Упаковка - ящик. Строк поставки до 31 грудня 2018 року.

Розділом 5 передбачено, що доставка товару проводиться автомобільним транспортом на умовах FCА місто Виноградів в терміни і об`ємах вказаних у додатку №1 до договору.

Згідно пункту 2 Контракту продавець забезпечує товар наступними товаро-супроводжуючими документами : міжнародна товаротранспортна накладна (CMR), рахунок фактура на кожну партію з додатковою специфікацією до товару, фітосанітарний сертифікат, сертифікат походження, специфікація, інша документація, якщо вона обумовлена додатком до Контракту.

Згідно п.1 розділу 9 Контракту сторони роблять усе можливе, щоб будь-які спірні питання, розбіжності, претензії, які можуть виникнути по цьому Контракту, були врегульовані шляхом взаємних переговорів.

На виконання умов даного контракту, відповідачем було надано рахунки (Інвойс) на оплату: Рахунок (Інвойс) №1від 07.09.2018 року; - Рахунок (Інвойс) №2 від 07.09.2018 року; - Рахунок (Інвойс) №3від 07.09.2018 року.

Згідно банківської довідки №452131від 12.09.2018 року на суму 6 864 євро. позивач, свої обов`язки за контрактом виконав, оплативши рахунки.

Дані обставини сторонами не заперечуються.

Однак, як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач в порушення умов контракту не поставив товар, у зв`язку з чим позивач, 28.12.2018, 15.05.2019, 06.08.2019, 20.11.2019, направляв відповідачу претензії, однак, такі залишені без відповіді та задоволення, що слугували підставою для звернення останнього до Господарського суду Закарпатської області з вимогою про визнання арбітражного застереження, викладене в п. 2 Розділу 9 № 04/UKR від 07.09.2018 року таким, що не може бути виконано, стягнення 6864,00 Євро, 5196,56 грн - 3% річних за користування грошовими коштами та 7608,40 грн інфляційні збитки за період з 01.01.2019 року по 20.12.2019 року.

Щодо першої вимоги позивача про визнання арбітражного застереження, викладеного в п.2 розділу 9 контракту №04/UKR від 07.09.2018 року таким, що не може бути виконано, слід зазначити наступне.

У відповідності з частиною першою статті 4 Закону України Про міжнародне приватне право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Із частини другої та третьої статті 32 Закону України Про міжнародне приватне право, вбачається, що у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. У разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є продавець - за договором купівлі-продажу (частина перша статті 44 Закону України Про міжнародне приватне право).

Згідно з листом Вищого господарського суду України від 01.01.2009р.Про узагальнення судової практики вирішення господарськими судами окремих категорій спорів за участю нерезидентів, відзначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних з неналежним виконанням договірних зобов`язань, слід приймати до уваги відповідні норми Закону України Про міжнародне приватне право і Закону України Про зовнішньоекономічну діяльність.

Відповідно до розділу 9 контракту всі питання вирішуються шляхом переговорів. При неможливості розгляду спірних питань сторони домовились, що цей розгляд буде проводитись в арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України.

Як вбачається з вищевказаного контракту, сторони домовились про передачу спору, в разі його виникнення, на вирішення конкретної арбітражної установи.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань такої юридичної особи як «арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України» в Україні не існує.

Як вірно зазначено судом першої інтенції, арбітражна угода, укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті № 04/UKR від 07.09.2018 року, не може бути виконана.

Верховний Суд у постанові від 28 серпня 2018 року в господарській справі №906/493/16 вказав на неможливість вирішення спору в арбітражному порядку за наявності в арбітражній угоді помилки в назві чи місцезнаходженні арбітражної установи. Так, відсилання до арбітражної установи, якої не існує, або наявність інших неточностей, що не дають змоги встановити справжні наміри сторін щодо передачі спору, в разі його виникнення, на вирішення певної арбітражної установи, може бути підставою для визнання арбітражної угоди недійсною.

У будь-якому випадку угода про передачу спору на вирішення міжнародного комерційного арбітражу не може бути перешкодою для звернення сторін за захистом своїх прав до державного (національного) суду. Вирішення спору в арбітражному порядку, хоча і є прерогативою сторін, та це лиш спосіб захисту порушених прав як альтернативний засіб вирішення спору та як найбільш сприятливий механізм правового врегулювання. Право на звернення до державного (національного) суду не може бути обмежено жодною угодою.

Така правова позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у його постанові від 15 січня 2019 року в господарській справі № 910/17566/17.

Щодо суті спору про стягнення коштів судова колегія виходила з наступного.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю юридичною природою є договором купівлі-продажу та поставки, а тому правовідносини щодо виконання зобов`язань регулюватися Главою 54 ЦК України та Главою 30 ГК України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, частини 1 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з нормою частини 1 статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 509 ЦК України в силу зобов`язання - кредитор вправі вимагати виконання обов`язку від боржника. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

У спірній ситуації підставою виникнення зобов`язальних відносин між сторонами є факт укладання Контракту та факт його виконання позивачем шляхом оплати обумовленого контрактом товару.

Частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у статті 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

Як уже було зазначено вище, спір у даній справі виник у зв`язку з не виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині поставки оплаченого позивачем товару.

Розділом 5 контракту сторони визначили, що доставка товару проводиться автомобільним транспортом на умовах FCА місто Виноградів в терміни і об`ємах вказаних у додатку №1 до договору.

Згідно пункту 2 розділу 5 Контракту продавець забезпечує товар наступними товаро-супроводжуючими документами: міжнародна товаротранспортна накладна (CMR), рахунок фактура на кожну партію з додатковою специфікацією до товару, фітосанітарний сертифікат, сертифікат походження, специфікація, інша документація, якщо вона обумовлена додатком до Контракту.

Слід зазначити, що місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив умови FCA правил Інкотермс 2000, хоча, до спірних правовідносин слід було застосувати умови FCA правил Інкотермс 2010, про що і зазначено апелянтом в апеляційній скарзі, однак, судова колегія в тій частині встановила, що дані умови FCA правил Інкотермс 2000 та 2010 не впливають на результат розгляду справи, оскільки, останні умови FCA та правила Інкотермс 2010 передбачають більший обсяг обов`язків продавця передати товар для перевезення названому покупцем перевізнику або іншій особі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем свого обов`язку з поставки товару, як і відсутні докази наявності всіх товаро-супроводжуючих документів передбачених п. 2 розділу 5 Контракту, а саме: міжнародна товаротранспортна накладна (CMR), рахунок фактура на кожну партію з додатковою специфікацією до товару, фітосанітарний сертифікат, сертифікат походження, специфікація, інша документація, якщо вона обумовлена додатком до Контракту.

Щодо доданого відповідачем сертифіката про походження лісоматеріалів та виготовлення пиломатеріалів для здійснення експортних операцій судова колегія зазначає, що даний документ є лише частиною товаро-супроводжуючих документів, які перелічені вище.

Разом з тим, слід зазначити, що апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що позивач не забирає товар який своєчасно був доставлений на склад у м. Виноградів та по сьогоднішній час там перебуває, завдаючи матеріальну шкоду відповідачу, однак, в тій частині судова колегія звертає увагу на те, що такі твердження апелянта є лише голослівними та не підтверджені жодними доказами, так як в матеріалах справи немає звернень відповідача до позивача забрати свій товар.

Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта, що він не отримував від позивача жодних претензій, а наявні в матеріалах справи 4 накладні від служби доставки Меркурій не мають жодного відношення до матеріалів справи, оскільки претензійний порядок вирішення спору не є обов`язковим, так, як між сторонами у справі зобов`язання виникли за Контрактом.

Щодо долучених до відзиву на позовну заяву фотографії, які на думку відповідача підтверджують виконання умов договору з поставки на склад товару судова колегія зазначає, що додані фотографії в силу ст. 76 ГПК України не спростовують встановлені в ході розгляду справи події, оскільки, з них неможливо встановити обставини, які входять в предмет доказування по даній справі.

З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення суми 6864,00 євро, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Як уже було зазначено, вище, позивач просив суд стягнути на свою користь крім суми основного боргу, 5 196,56 грн. 3% річних та 7 608,40 грн. інфляційних втрат за період з 01.01.2019 по 20.12.2019 року, з приводу заявленого слід зазначити.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, статтею 625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов`язання.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати, як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 15.10.2013 р. у справі 3-30гс13; від 16.09.2014 р. у справі 3-90гс 14.

Отже, обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов`язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов`язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

В своїй постанові від 17.10.2018 у справі № 923/1151/17 Верховний суд в складі колегії суддів Касаційного господарського суду відзначив, що частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, відповідно до якої на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічний висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, який викладений у постанові від 16.09.2014 у справі № 3-90гс14.

За приписами ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Контрактом № 04/UKR від 07.09.2018 розмір таких процентів не встановлено.

Враховуючи те, що позивач звернувся з позовними вимогами про повернення суми попередньої оплати, що не є грошовим зобов`язанням у розумінні Цивільного кодексу України, місцевий суд дійшов вірного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 5196,56 грн 3% річних та 7 608,40 грн інфляційних втрат за період з 01.01.2019 по 20.12.2019 року.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року у справі №907/694/20 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Матеріали справи №907/694/20 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.