ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2021 Справа № 904/5892/19

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Кузнецова І.Л.

секретар судового засідання Абадей М.О.

за участю представників:

від позивача: Сокуренко Є.С., довіреність №4439-К-О від 12.10.2018, адвокат

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Корпорації "Інформаційні системи України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі №904/5892/19 (суддя Манько Г.В.; рішення ухвалене о 15:27 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 13.02.2020)

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

до Корпорація "Інформаційні системи України", м.Дніпро

про стягнення 5353251 грн. 29 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

В грудні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Корпорації "Інформаційні системи України" з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH2LKI06616 від 02.04.2015 в розмірі 5353251 грн. 29 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 80298,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що строк виконання Корпорацією "Інформаційні системи України" зобов`язань за кредитним договором № DNH2LKI06616 від 02.04.2015 настав 12.03.2018, їх розмір станом на 03.12.2019 року становить 5353251,29 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 5100000,00 грн., заборгованість за процентами - 253251,29 грн. Відповідач належним чином не виконує свого обов`язку щодо сплати цієї заборгованості.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі №904/5892/19 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Корпорації "Інформаційні системи України" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №DNH2LKI06616 від 02.04.2015 в розмірі 5353251,29 грн., судовий збір 80298,77 грн.

Означене судове рішення обґрунтовано тим, що судом встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір № DNH2LKI06616 від 02.04.2015, на виконання якого Банк надав Корпорації "Інформаційні системи України" кредит у вигляді відновлювальної лінії з лімітом користування 8190287,69 грн. За умовами цього договору позичальник зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 11% річних та повернути кредит у терміни, встановлені цим договором. Умови договору передбачають право Банку збільшити розмір процентної ставки. Банк запропонував Позичальнику підвищити процентну ставку, але Позичальник такої згоди не надав і відмовився від підписання запропонованого Банком Договору про внесення змін до кредитного договору. Зважаючи на ненадання позичальником згоди на збільшення ставки за користування кредитом, зміну періодичності порядку сплати платежів за кредитом, Банк повідомив Позичальника про зміну терміну кредиту, встановив дату повернення кредиту 12.03.2018 та вимагав повністю виконати зобов`язання за цим договором. На даний час Позичальником у визначений термін, зобов`язання по погашенню кредиту та процентів не виконано, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, копії яких є в матеріалах справи. Припинення терміну виконання зобов`язання або терміну дії договору не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі. Кредитор повинен мати право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує зобов`язання, а не лише впродовж строку виконання зобов`язання або строку дії договору. Наявні у справі докази є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Корпорація "Інформаційні системи України" (відповідач), не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі №904/5892/19 повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що зазначене рішення є незаконним та має бути скасовано, по-перше, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, по-друге, через порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що виписки по рахунках, які надав позивач, не є доказом - документом надання кредитних коштів. Надання кредитних коштів може бути підтверджено, тільки документом, який має підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Також позивачем не надані документи, які складені банком, для перерахування кредитних коштів на виконання договору кредитування. Позивачем не надано жодного платіжного доручення, складеного відповідачем на отримання кредитних коштів. Надані позивачем виписки неможливо ідентифікувати як документи, складені у паперовій або електронній формі, що має важливе значення оскільки електронні та письмові документи мають різний порядок дослідження.

Тому відповідач вважає, що суд першої інстанції визнав встановленими надання кредитних коштів, що не відповідає матеріалам та обставинам справи.

Порушення норм процесуального права відповідач убачає в тому, що в судовому засіданні 10.02.2020 адвокатом Лященко С.С. під час розгляду цієї справи здійснено представництво інтересів Корпорація "Інформаційні системи України", але в рішенні не відображено факт такої участі представника відповідача. Також відповідачем поданий відзив на позовну заяву, але в рішенні суду не надано оцінку доводам відповідача та не обґрунтовано причини не прийняття відзиву на позовну заяву.

Також відповідач зазначив, що Корпорація "Інформаційні системи України" понесла великі фінансові витрати, пов`язані з розглядом таких справ, які в свою чергу погіршили матеріальне становище, у зв`язку з чим Корпорація "Інформаційні системи України" не в змозі на даний час сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.

04.08.2020 відповідач (апелянт) подав в матеріали справи апеляційну скаргу від 04.08.2020 (змінену), в якій змінив доводи своєї апеляційної скарги та зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та має бути скасоване в частині нарахування відсотків за користування кредитом в сумі 253251,29 грн. Зазначив, що підставами для скасування є порушення норм процесуального та матеріального права. Так відповідач вказує на відсутність розрахунку суми відсотків за користування кредитними коштами та вважає, що позивачем не доведено обставину наявності заборгованості по відсотках за користуванням кредитом в сумі 253 251,29 грн. Порушення процесуального права відповідач убачає в тому, що у оскарженому судовому рішенні відсутня мотивація у вигляді розрахунку розміру заборгованості по процентах за користування кредитом, судом не здійснено власний розрахунок для перевірки та оцінки такої позовної вимоги. Також відповідач зазначив, що оскільки цією скаргою оскаржується розмір процентів за користування кредитом в розмірі 253251,29 грн., щодо якої задоволено позовну заяву, то й судовий збір становить 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Так як ставка при поданні позовної заяви становить 3798,76 грн., то збір з апеляційної скарги становить 5698,50 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (позивач) надало відзив на апеляційну скаргу в якому зазначило, що не згодне в повному обсязі зі змістом та вимогами апеляційної скарги відповідача, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу безпідставною з огляду на наступне.

Позичальником у визначений договором термін, зобов`язання по погашенню кредиту та процентів не виконано, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, копії яких містяться в матеріалах справи.

В матеріалах справи міститься виписка №7878 за період з 02.04.2015 по 03.12.2019, з якої вбачається нарахування банком процентів за користування кредитними коштами, їх облік, дані зазначені у виписці в повному обсязі відповідають розрахунку заборгованості, який також міститься в матеріалах справи.

Станом на 03.12.2019 заборгованість за процентами складає - 25325129 грн.

Виписки з основних розрахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операції, виписка є самостійним належним та допустимим доказом на підтвердження факту нарахування процентів за користування кредитними коштами та часткову їх сплату.

Посилання апелянта про відсутність в матеріалах справи аргументованого розрахунку заборгованості за процентами не знайшло свого підтвердження та ґрунтується на припущеннях.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2020 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Корпорації "Інформаційні системи України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі № 904/5892/19.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у справі №904/5892/19 повернуто без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-Фінансист" про приєднання до апеляційної скарги Корпорації "Інформаційні системи України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 у справі №904/5892/19.

Провадження у справі у суді апеляційної інстанції неодноразово зупинялось у зв`язку із направлення справи до Верховного Суду за касаційними скаргами ТОВ "Приват-Фінансист" та Корпорації "Інформаційні системи України" на ухвалу Центрального апеляційного господарського суд від 07.09.2020 у справі №904/5892/19.

Востаннє ухвалою Центрального апеляційного господарського суд від 09.04.2021 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Корпорації "Інформаційні системи України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі № 904/5892/19, розгляд справи призначено на 28.04.2021.

Про час і місце розгляду справи сторони повідомлені шляхом направлення означеної ухвали на електронну пошту.

В судове засідання 28.04.2021 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Враховуючи, що явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, а неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті спору, колегія суддів визнала можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, який приймав участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставин, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин

Між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", далі за текстом також БАНК) та Корпорацією "Інформаційні системи України" (далі за текстом також Позичальник) укладено договір №DNH2LKI06616 від 02.04.2015 про надання кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії.

За змістом п. 1.1. Договору Банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно із п. А.1. цього Договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2. цього Договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів.

За цим Договором Банк надав Позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 8190287,69 грн. (на поповнення обігових коштів) під зобов`язання Позичальника сплатити за користування кредитом 11 % річних (п. А.6. розділу А) у термін, визначений пунктом А. 8. розділу А, та повернути кредит у терміни згідно з Графіком зменшення поточного ліміту, встановленим Додатком 1 до Договору (пункт А.З. розділу А Договору).

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, термін повернення кредиту зазначений у п. А 2.1 цього Договору. Зазначений термін може бути змінений згідно з п. п. А 13, 2.3.2, 2.4.1 цього Договору. У Додатку №1 до цього Договору Графік зменшення поточного ліміту встановлено таким чином: 8090287,69 грн. - 25.10.2021, 7990287,69 грн. - 25.11.2021.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у межах узгодженого сторонами кредитного ліміту, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 .

За змістом п. 2.2.2. Договору позичальник зобов`язався сплатити банку проценти за користування кредитом відповідно до п. п. 4.1, 4.2., 4.3. цього договору.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п. 1.2., 2.2.3., 2.2.16., 2.2.17., 2.3.2., 2.4.1. цього Договору позичальник сплачує проценти у розмірі, зазначеному у п. А.6. цього Договору.

Згідно з п. А.6. за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 11 % річних.

Відповідно до п. 2.2.3. Договору позичальник зобов`язався повернути кредит у терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2 цього договору.

Підпункт 2.3.1. пункту 2.3. Договору передбачає право Банку у випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку грошових ресурсів, зміни облікової ставки НБУ, підвищенні курсу іноземної валюти (долар США) відносно національної валюти протягом дії кредитного договору з відома Позичальника збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, змінити періодичність порядку сплати платежів за кредитом, про що сторони укладають договори про внесення змін до цього Договору.

У зв`язку зі зміною облікової ставки Національного банку України і на підставі підпункту 2.3.1 пункту 2.3. Договору Банком було надіслано Позичальнику лист від 28.12.2017 №Э.Upr 1/3-165057, в якому Банк просив надати згоду на збільшення процентної ставки за користування кредитом, зміну періодичності платежів за кредитом. До зазначеного листа додано два примірники Договору про внесення змін до кредитного Договору №DNH2LKI06616 від 02.04.2015 для їх підписання Позичальником у разі надання згоди на вищевказану пропозицію Банку.

Лист Банку від 28.12.2017 №Э.Upr 1/3-165057 було отримано Позичальником 25.01.2018 року.

Листом від 12.02.2018 №12/02 Позичальник згоду на підвищення процентної ставки не надав і відмовилася від підписання запропонованого Банком Договору про внесення змін до кредитного договору.

Підпунктом 2.3.2. пункту 2.3. Договору передбачено, що у разі не отримання від Позичальника згоди на збільшення процентної ставки за користування кредитом, зміну періодичності порядку сплати платежів за кредитом, Банк має право на свій розсуд змінити умови Договору, вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань по Договору у повному обсязі шляхом направлення повідомлення.

Відповідно до повідомлення ПАТ КБ "Приватбанк" №Э.Upr 1/3-194512 від 26.02.2018, зважаючи на ненадання Корпорацією "Інформаційні системи України" згоди на збільшення процентної ставки за користування кредитом, зміну періодичності порядку сплати платежів за кредитом, керуючись абзацом а) підпункту 2.3.2 п. 2.3 Договору Банк повідомив Корпорацію "Інформаційні системи України" про зміну умов Кредитного договору №DNH2LKI06616 від 02.04.2015, а саме, зміну терміну повернення кредиту, визначеного пунктом А.З, встановлення 12.03.2018 датою повернення кредиту, та вимагав 12.03.2018 повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим Договором.

Цим же листом Банк повідомив Позичальника, що у випадку непогашення суми кредиту, процентів за фактичний строк його користування у термін, зазначений у повідомленні (12.03.2018), вся сума належного платежу за цим договором, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У зв`язку з невиконанням зобов`язань у визначений строк 12.03.2018 року заборгованість віднесена до простроченої.

Відповідно до статей 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену у повідомленні дату. У цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим договором.

Строк виконання Корпорацією "Інформаційні системи України" зобов`язань за кредитним договором №DNH2LKI06616 від 02.04.2015 настав 12.03.2018.

Згідно з розрахунком позивача їх розмір станом на 03.12.2019 року становить 5353251,29 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5100000,00 грн. та заборгованість за процентами 253251,29 грн. (а.с.88-89 т.1).

У квітні 2018 року позивач звернувся до відповідача з позовом про: (1) визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого у формі повідомлення від 26.02.2018 № 1/3-194512 про зміну умов кредитного договору; (2) визнання незаконними дій відповідача щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором на підставі спірного одностороннього правочину; (3) заборону відповідачу вчиняти дії щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором на підставі спірного правочину. Так позовні вимоги Корпорація "Інформаційні системи України" були обґрунтовані тим, що: (1) передумовою застосування умов пункту 2.3.1 кредитного договору щодо збільшення процентної ставки є наявність одночасно трьох умов (пункт 2 Постанови), які мають бути доведені позичальнику, проте в порушення умов договору позивач та прав позичальника у повідомленні від 28.12.2017 банк посилається тільки на наявність однієї з таких умов - підвищення курсу іноземної валюти; (2) підвищення курсу іноземної валюти не досягло істотного рівня, достатнього для ініціювання банком збільшення процентної ставки; (3) спірний правочин вчинений у порушення встановленої частиною 3 статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг" заборони односторонньої вимоги банку про дострокове погашення боргу за кредитом у разі незгоди позичальника зі збільшенням процентної ставки; (4) безпідставно вимагаючи підвищення процентної ставки, банк недобросовісно сприяв настанню передбаченої пунктом 2.3.2 кредитного договору відкладальної обставини у формі права на зміну строку погашення кредиту, яка за таких умов не настала в силу статті 212 Цивільного кодексу України (з урахуванням заяви про зміну підстав позову).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі №910/4801/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018, у позові відмовлено повністю.

Судові рішення мотивовані тим, що спірний правочин вчинений відповідачем на виконання відповідної умови кредитного договору, яким передбачено право банку на односторонню зміну терміну погашення кредиту за певних умов, які настали (незгода позичальника з підвищенням процентної ставки). При цьому кредитний договір був підписаний позивачем на основі вільного волевиявлення та без жодних застережень, а у відповідній частині недійсним у встановленому порядку судом не визнаний.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.03.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі №910/4801/18 залишено без змін.

Таким чином, оскільки між сторонами спору у цій справі вже був вирішений господарськими судами спір у іншій справі (№910/4801/18), за результатами якого не встановлено порушення прав Позичальника через вчинення Банком правочину від 26.02.2018 №Э.Upr.1/3-194512, яким в односторонньому порядку був змінений термін повернення кредиту, строк виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором №DNH2LKI06616 від 02.04.2015 настав 12.03.2018.

Доказів погашення означеної вище заборгованості в загальній сумі 5353251,29 грн. на час вирішення судом цієї справи (№904/5892/19) відповідач в матеріали справи не надав.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу виконання кредитного договору.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства (статті 638, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України, статті 180, 345 Господарського кодексу України).

Частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України встановлює, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Приписами статті 193 Господарського кодексу України також закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що Позичальником у визначений термін, зобов`язання по погашенню кредиту та процентів не виконано, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, копії яких є в матеріалах справи. Припинення терміну виконання зобов`язання або терміну дії договору не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі. Кредитор повинен мати право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує зобов`язання, а не лише впродовж строку виконання зобов`язання або строку дії договору.

Тому за висновками суду першої інстанції на даний час наявні у справі докази є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

За аргументами відповідача (апелянта) виписки по рахунках, які надав позивач, не є належним доказом надання кредитних коштів., оскільки надання кредитних коштів може бути підтверджено, тільки документом, який має підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Відповідач звертає увагу, що позивачем не надані документи, які складені банком, для перерахування кредитних коштів на виконання договору кредитування; позивачем не надано жодного платіжного доручення, складеного відповідачем на отримання кредитних коштів. А надані позивачем виписки, як вважає відповідач, неможливо ідентифікувати як документи, складені у паперовій або електронній формі, що має важливе значення, оскільки електронні та письмові документи мають різний порядок дослідження.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами частини третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Стаття 76 Господарського процесуального кодексу України визначає, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

За частинами першою та другою статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно з частиною третьою статті 91 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Частина перша статті 96 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи містяться:

- виписка по рахунку Корпорації "ІСУ" № НОМЕР_1 за період з 02.04.2015 по 03.12.2019 (а.с.47 т.1), з якої вбачається видача ПАТ "КБ "Приватбанк" 02.04.2015 кредиту по кредитному договору №DNH2LKI06616 Корпорації "ІСУ" в сумі 7376059,99 грн. та часткове погашення кредиту 02.11.2016 - в сумі 276059,99 грн., 30.12.2016 - в сумі 1000000,00 грн. та 09.02.2017 - в сумі 1000000,00 грн.;

- виписка по рахунку Корпорації "ІСУ" № НОМЕР_2 за період з 02.04.2015 по 03.12.2019 (а.с.48 т.1) із записом про винесення на прострочку по договору №DNH2LKI06616 суми 5100000,00 грн.;

- виписка по рахунку Корпорації "ІСУ" № НОМЕР_3 за період з 02.04.2015 по 03.12.2019 (а.с.49-87 т.1), в якій відображено операції по видачі кредитних коштів, погашенню заборгованості за кредитом, перерахування орендної плати на погашення заборгованості Корпорації "ІСУ", нарахування відсотків згідно кредитного договору, погашення процентів по кредитному договору тощо.

Визначаючи правову природу такого доказу колегія суддів виходить з положень Закону України "Про банки і банківську діяльність в Україні", Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від 18.06.2003 (було чинним на момент виникнення спірних правовідносин) та чинного на цей час Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затверджені постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75.

Відповідно до положень зазначених вище нормативних актів кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках); банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України; безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді; розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача; подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором; подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Регістри синтетичного та аналітичного обліку операцій - носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, книг, журналів, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого накопичення, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку.

Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Щодо форми та змісту первинних документів, то вони складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Банки забезпечують формування та зберігання первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; операційна діяльність банку має бути організована таким чином, щоб забезпечити: своєчасне, повне та достовірне відображення операцій у регістрах бухгалтерського обліку Для відображення в обліку операцій банки можуть використовувати електронні реєстри, інші первинні документи, що фіксують час та свідчать про виконання операцій. Форми таких документів банк затверджує самостійно із зазначенням обов`язкових реквізитів. Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення.

Особовий рахунок - рахунок аналітичного обліку операцій з клієнтами банку, що здійснюються відповідно до укладених між банком і клієнтами договорів.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, відповідно до положень наведених нормативних актів, виписки з особових рахунків клієнтів у банківській установі є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Таким чином, надана позивачем паперові виписки за період з 02.04.2015 по 03.12.2019 Корпорації "ІСУ", яка містить записи про здійснені Банком на особовому рахунку клієнта (Позичальника) операції, - є самостійним належним та допустимим доказом на підтвердження факту виконання сторонами зобов`язань за означеним кредитним договором шляхом вчинення певних взаємних розрахунків.

Зі змісту виписки за рахунком № НОМЕР_3 у період з 02.04.2015 по 03.12.2019 убачається, що наведені у цій виписці відомості про вчинені сторонами розрахункові операції підтверджує як факт надання Банком кредиту, так здійснення розрахунків за користування кредитними коштами, залишок непогашеного тіла кредиту, нарахування процентів за користування кредитними коштами та заборгованість, що утворилась через їх несвоєчасну сплату тощо.

Таким чином надана позивачем в матеріали справи виписка з рахунку відповідача є належним доказом в підтвердження надання Банком кредиту Позичальнику та порядку утворення заборгованості, розмір якої підтверджений також окремим розрахунком заборгованості, що був доданий до позовної заяви.

Відображені у вказаних вище виписках відомості про проведені розрахункові операції та наявну заборгованість, зокрема за процентами в сумі 253251,29 грн., узгоджуються з відомостями, що наведені в розрахунку заборгованості, який також міститься в матеріалах справи (а.с.88-89 т.1).

Колегія суддів погоджується з аргументом позивача, що відповідач зі своєї сторони мав можливість дослідити наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю або частково - зазначити правові аргументи на його спростування та навести у своїй апеляційній скарзі розрахунок, який на його думку є правильним.

Натомість наданий позивачем розрахунок відповідачем (апелянтом) не спростований, власний контррозрахунок не надано.

Таким чином, одне лише посилання відповідача на відсутність обґрунтованого розрахунку позовних вимог, зокрема, нарахованих процентів за користування кредитними коштами в сумі 253251,29 грн. - не є підставою для відмови у стягненні цих коштів.

Дослідивши аргументи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які відповідач убачає в тому, що суд першої інстанції мав викласти у тексті судового рішення наведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача, то колегія суддів відхиляє такий аргумент апелянта з тих підстав, що оскільки у даному випадку суд першої інстанції встановив обставини, за яких визнав повністю правильними розрахунки позивача, то необхідності наводити в судовому рішенні будь-яких власних розрахунків суду не було.

Щодо доводів відповідача, що в судовому засіданні адвокатом Лященко С.С. під час розгляду цієї справи здійснено представництво інтересів Корпорація "Інформаційні системи України", але в рішенні не відображено факт такої участі представника відповідача, колегія суддів встановила, що відповідно до протоколу судового засідання від 11.02.2020 (а.с.158-159 т.1) при розгляді справи прийняли участь представники від позивача - Сокуренко Є.С. та від відповідача - Лященко С.С. Про участь цих представників зазначено у відповідних ухвалах суду від 11.02.2020, а також у вступній та резолютивній частині рішення суду першої інстанції, які були проголошені судом в цьому ж судовому засіданні.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що не зазначення у вступній частині повного тексту оскаржуваного судового рішення про те, що цю справу розглянуто за участю представника відповідача Лященко С.С. дійсно не відповідає фактичним обставинам, які підтверджені іншими матеріалами цієї справи. Разом із цим колегія суддів доходить висновку, що така обставина не може вважатися порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, які мали наслідком ухвалення неправильного рішення.

Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Стаття 5 Господарського процесуального кодексу України визначає, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За статтею 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України закріплює принципи змагальності, згідно з якими судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій тощо.

Встановлені судом обставини свідчать, що неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за означеним кредитним договором з повернення позивачеві грошових коштів в сумі 5100000,00 грн. основного боргу за тілом кредиту та в сумі 253251,29 грн. заборгованості за процентами порушує майнові права останнього.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених вище обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для вирішення даного спору, а саме виникнення у відповідача грошових зобов`язань перед позивачем за кредитним договором №DNH2LKI06616 від 02.04.2015 строки виконання яких настав 12.03.2018, проте відповідач в добровільному порядку їх виконання не здійснив, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 03.12.2019 становить 5353251,29 грн., в тому числі за тілом кредиту - 5100000,00 грн. та за процентами - 253251,29 грн. Встановивши такі обставини, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та правомірне (з додержанням норм матеріального і процесуального права) рішення про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтоване задоволення судом першої інстанції позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми 253251,29 грн. заборгованості по процентах - не знайшли свого підтвердження під час перегляду цієї справи судом апеляційної інстанції. Тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача про скасування оскаржуваного у цій частині судового рішення немає.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати позивача на оплату судового збору, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Корпорації "Інформаційні системи України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2020 у справі №904/5892/19 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Корпорація "Інформаційні системи України"

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 30.04.2021.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.Л. Кузнецова