ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. Справа №921/210/20

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Бонк Т.Б.,

суддів Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Борщ І.О.

за участю представників сторін:

позивача: адвоката Бондар М.Л. (довіреність №2543 від 08.10.2020),

відповідача: адвоката Свірського Т.В. (ордер на надання правової допомоги від 15.12.2020 №1011475),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Стен від 30.11.2020 (вх.суду №01-05/3565/20 від 04.12.2020)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.11.2020 (суддя Шумський І.П, повний текст рішення складено 10.11.2020, м.Тернопіль)

у справі №921/210/20

за позовом: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд Акціонерного товариства Українська залізниця в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Рівне

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Стен, м. Тернопіль

про стягнення 61 678, 96 грн неустойки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У березні 2020року АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Українська залізниця», в інтересах Виробничого структурного підрозділу Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ТОВ «Стен» про стягнення 61 678,96 грн неустойки, нарахованої за період липня-вересня2018 року.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, № 554 від 24.07.2009 відповідачу було передано в оренду частину будівлі пакгаузу з багажним відділенням (склад №8), площею 210,2кв.м станції Тернопіль і частину критої платформи площею 197,7кв.м в споруді вантажного двору станції Тернопіль. В подальшому, 25.04.2018 сторони уклали додатковий договір, яким погодили його дію з 01.04.2018 по 30.06.2018 включно без подальшого продовження. Відповідно до п.10.10 договору оренди майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Оскільки сторони підписали акт приймання-передачі до даного договору лише 01.10.2018, на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України позивач здійснив нарахування відповідачу неустойку у подвійному розмірі за користування майном за період липня-вересня 2018 року в сумі 61678,96 грн та звернувся з вказаним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.11.2020 у справі №921/210/20 позов задоволено. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 61 678,96 грн неустойки та 2102,00 грн судового збору.

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони договору оренди не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору. Встановивши, що позивач надіслав відповідачу заяву № ФБМЕС-01/366 від 04.05.2018 (поштовим відправленням № 542), в якій проінформував орендаря про припинення дії договору з 30.06.2018 та про необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу, яку отримала уповноважена особа відповідача Білінська, суд дійшов висновку, що позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендаря про припинення договору оренди №554 від 24.07.2009 ще до закінчення його строку. Крім того, суд зазначив, що доказом повідомлення орендаря про припинення дії договору оренди є лист позивача №1815 від 25.07.2018, в якому вказано про закінчення строку дії договору оренди та попереджено орендаря про нарахування неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України. Відтак суд вказав, що з урахуванням того, що додатковою угодою від 25.04.2018 сторони встановили дію договору оренди до 30.06.2018 та погодили без подальшого її продовження, умовами п.10.4 договору оренди сторони передбачили , що продовження його дії оформляється додатковим договором, наявність відповідних звернень орендодавця про припинення дії договору, договір оренди припинив свою дію 30.06.2018. Оскільки відповідач повернув орендоване майно лише 01.10.2018, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про наявність підстав для нарахування передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна. При цьому, суд встановив, що позивач за період з липня по вересень 2018року нарахував 92 228,22грн неустойки, водночас відповідач сплатив орендну плату за липень та серпень по 15 274,63грн, яку позивач зарахував в рахунок погашення неустойки і звернувся до суду з вимогами про стягнення залишку неустойки в сумі 61 678, 96грн (92 228,22грн-30 549,26грн). Суд відхилив посилання відповідача на застосування строків позовної давності, зазначивши, що до вимог про стягнення передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки застосовується загальна позовна давність тривалістю 3 роки.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Відповідач не погодився з рішення суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, зокрема, на те, що договір оренди був поновленим та діяв до моменту повернення 01.10.20218 орендованого майна, а відтак вимоги позивача про стягнення неустойки є необгрунтованими. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №906/556/19, від 29.04.2020 у справі №906/557/19, вважає, що наявність у додаткову договорі від 25.04.2018 словосполучення «без подальшого продовження» у даному випадку не є визначальним. Стверджує, що відповідач не отримував заяви позивача від 04.05.2018, при цьому позивач не надав доказів її направлення, водночас подав рекомендоване повідомлення про її вручення, з якого не можливо встановити, що воно стосується саме заяви від 04.05.2018, а не іншого документа. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №905/1134/19, від 20.05.2020 у справі №922/1957/19, від 11.06.2020 у справі №815/1745/15, вказує, що листи від 25.09.2018 та від 25.07.2018 також не надходили на адресу відповідача, а надані позивачем поштові квитанції не підтверджують факт їх надіслання на адресу відповідача, їх отримання і що саме ці листи були надіслані відповідачу. Вважає неналежним доказом акт обстеження нерухомого майна від 25.05.2018, оскільки в ньому відсутні відомості про ознайомлення відповідача з ним.

Скаржник вказує, що як доказ, що позивач не повідомляв відповідача про припинення дії договору він надав суду першої інстанції нотаріально завірену заяву свідка ОСОБА_1 від 01.09.2020, згідно з якою свідок повідомила, що у кожному рекомендованому листі (зокрема, поштові відправлення № 542, №180, №338), адресованому відповідачу, містився лише документ -акт звірки взаєморозрахунків, інших документів вказані листи не містили. Однак, суд першої інстанції ухвалою від 10.09.2020 відмовив відповідачу у прийнятті такого доказу у зв`язку з пропуском строку для його подання та в подальшому ухвалою від 17.09.2020 відмовив у поновленні строку для подання такого доказу. Скаржник вважає вказану відмову суду незаконною та такою, що порушує принцип рівності сторін, оскільки про необхідність з`ясування обставин, повідомлених свідком ОСОБА_2 , йому стало відомо після подання позивачем відповіді на відзив, до якого позивач долучив повідомлення про вручення поштового відправлення, разом з тим, суд прийняв долучені позивачем до відповіді на відзив докази. Крім того, посилаючись на ст. 258 ЦК України, скаржник вказує, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом після спливу строку позовної давності тривалістю в 1рік, що є підставою для відмови в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи скаржника та просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що підписуючи додаткову угоду від 25.04.2018, якою передбачено дію договору оренди до 30.06.2018 без подальшого його продовження, позивач висловив своє заперечення щодо можливості його подальшої дії і відповідач погодився на такі умови без заперечень. Зазначає, що 25.07.2018 комісією позивача за участю представника відповідача Кантор Н. було проведено обстеження орендованого майна, за результатом якого складено акт, згідно з яким ТОВ «Стен» продовжує користуватись орендованим майном після закінчення терміну дії договору оренди. Однак, представник відповідача відмовилась підписувати такий акт, про що зазначено в цьому акті. В подальшому позивач листами від 25.07.2018 та від 25.09.2018 повідомляв орендаря про нарахування неустойки у зв`язку з простроченням повернення орендованого майна, факт отримання яких відповідач не заперечує, проте заперечує зміст отриманої кореспонденції. В той час як у відповіді на претензію позивача від 06.02.2019 відповідач не заперечував проти свої обізнаності щодо сплати неустойки та просив її розтермінувати.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача.

Подальший рух справи викладено в ухвалах апеляційного суду.

16.12.2020 представник скаржника адвокат Свірський Т.В. подав заяву, в якій зазначив, що відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України відповідачем будуть подані докази на підтвердження розміру судових витрат, які сплачено чи будуть сплачені у зв`язку з розгляду справи апеляційним судом.

Ухвалою від 25.03.2021 призначено розгляд справи в судовому засіданні 20.04.2021.

16.04.2021 від скаржника надійшли письмові пояснення, в яких він вказує на викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №757/13243/17 правову позицію, згідно з якою належним направленням вимоги може здійснюватись засобами поштового зв`язку, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення (наприклад, цінним листом з описом вкладення).

20.04.2021 представник скаржника адвокат Свірський Т.В. подав заяву про стягнення з позивача 20 000,00грн судових витрат за надану правничу допомогу в суді першої інстанції та 9 000,00грн за правничу допомогу, надану в апеляційному суді.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

24.07.2009 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області (орендодавець) та ТОВ "Стен" ( орендар) уклали договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 554, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину будівлі пакгаузу з багажним відділенням (склад № 8) загальною площею 210,2 кв. м станції Тернопіль і частину критої платформи площею 197,7 кв. м в споруді вантажного двору станції Тернопіль, за адресою: майдан Привокзальний, 2, м. Тернопіль (надалі - майно), що перебуває на балансі відокремленого підрозділу «Станція Тернопіль» Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця" (надалі - балансоутримувач) (п. 1.1. договору) (том 1,а.с. 27-31).

Майно передається в оренду з метою розміщення складу (крім складування легкозаймистих, горючих, отруйних та вибухонебезпечних речовин) (п. 1.2 договору).

Згідно п. п. 2.1., 2.4. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання договору та акта приймання-передавання майна, обов`язок складання якого покладено на орендодавця.

Розмір стартової орендної плати визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна (затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786), з врахуванням результатів конкурсу становить без ПДВ за перший базовий місць оренди (квітень 2009 року) 3600 грн. Орендна плата за перший місяць оренди (липень 2009 року) визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди (квітень 2009 року) на індекси інфляції за травень липень 2009 року (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

У п. 3.5 передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом 3.10. договору сторони узгодили, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Відповідно до п. 5.10 договору орендар зобов`язується, у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що договір діє з 24 липня 2009 року по 22 липня 2012 року включно.

Продовження дії цього договору на новий строк оформляється додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору, згідно з вимогами чинного на момент його закінчення законодавства та за умови отримання на це згоди балансоутримувача і належного виконання орендарем всіх обов`язків за договором оренди (п. 10.4. договору).

Згідно з п.10.6 договору його чинність припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 10.9. та п. 10.10. цього договору у разі припинення або розірвання договору майно протягом 3 робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Згідно з п. 10.11. договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення.

24.07.2009 згідно з актом приймання-передавання нерухомого майна балансоутримувач передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину будівлі пакгаузу з багажним відділенням (склад № 8) площею 210,2 кв. м станції Тернопіль і частину критої платформи площею 197,7 кв. м в споруді вантажного двору станції Тернопіль, за адресою: майдан Привокзальний, 2, м. Тернопіль, що перебувають на балансі відокремленого підрозділу «Станція Тернопіль» Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця" (том 1.а.с. 33).

У подальшому, протягом періоду з 25.11.2011 по 25.04.2018 сторони уклали ряд додаткових договорів до договору оренди нерухомого майна від 24.07.2009 № 554, якими продовжували строк дії договору, узгоджували розмір орендної плати та змінювались найменування сторін.

Зокрема, додатковим договором від 29.01.2016 сторони встановили, що орендодавцем майна за договором оренди від 24.07.2009 за № 554 -є ПАТ «Укрзалізниця».

До пункту 10.1 договору оренди вносились зміни, з урахуванням додаткових угод до нього від 22.08.2012, від 26.07.2013, від 21.01.2014, від 15.12.2014, від 31.03.2015, від 31.08.2015, від 29.01.2016, від 31.03.2016, від 30.06.2016, від 01.08.2016, від 17.11.2016, від 07.04.2017, від 08.06.2017, від 15.12.2017, від 09.01.2018, від 25.04.2018 якими продовжувалась його дія по 30.06.2018 включно.

Окрім цього, додатковими угодами №1 від 25.11.2011, №3 від 22.08.2012, №9 від 31.08.2015, додатковими договорами від 29.01.2016, від 26.10.2016, від 08.06.2017 вносились зміни до п. 3.1 договору щодо визначення суми орендної плати. Востаннє, у додатковому договорі від 08.06.2017 сторони передбачили, що орендна плата з 01.05.2017 становить 12 052 грн без ПДВ.

В подальшому, додатковим договором від 15.12.2017 сторонами обумовлено п. 3.3, п. 3.5 викласти в наступній редакції: «орендна плата за листопад 2017 року до завершення дії договору визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітний місяць», «орендна плата 100% в термін не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця».

Додатковим договором від 09.01.2018 сторони спільно погодили п. 3.3 договору викласти в наступній редакції: «орендна плата за січень 2018 року до завершення дії договору визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітний місяць».

25.04.2018 сторони уклали додатковий договір, яким пункт 10.1 договору викладено в наступній редакції: "Цей договір діє з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року включно без подальшого продовження".

Вищевказаний договір, додаткові договори та акт приймання-передання підписані та скріплені печатками сторін.

Філія "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" листом від 04.05.2018 за № ФБМЕС-01/366 надіслала ТОВ "Стен" заяву про припинення дії договору оренди, в якому повідомила орендаря про припинення 30.06.2018 дії договору оренди №554 від 24.07.2009, про те, що після закінчення строку дії договору на наступний період договір продовжуватись не буде та про необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу після закінчення дії договору оренди (том 1,а.с. 67).

Відповідно до журналу №2 реєстрації вихідної кореспонденції філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" за період з 19.07.2017 по 28.12.2018, під порядковим номером 366 міститься запис про датоване 04.05.2018 відправлення під номером № ФБМЕС-01/366, адресоване ТОВ «Стен» (том 1,а.с. 185).

Адресоване ТОВ «Стен» (вул. Текстильна, 30 А, м. Тернопіль, 46023) рекомендоване повідомлення від 18.05.2018 зі штрихкодовим ідентифікатором 542, містить відмітку про вручення повідомлення 23.05.2018 уповноваженій особі відповідача Білінській (том 1.а.с. 188).

25.07.2018 комісією в присутні заступника начальника ВП «Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» Федоришина С.Р., інженера виробничо-технічного відділу Похни Д.І., майстра дільниці Кіт Т.М. проведено обстеження нерухомого майна ПАТ «Укрзалізниця» - частини будівлі пакгаузу з багажним відділенням (склад № 8) площею 210,2 кв. м станції Тернопіль і частини критої платформи площею 197,7 кв. м в споруді вантажного двору станції Тернопіль, за адресою: майдан Привокзальний, 2, м. Тернопіль, за результатом якого складено відповідний акт (том 1,а.с. 196).

У вказаному акті зазначено, що станом на 25.07.2018 ТОВ «Стен» продовжує користуватись орендованим майном після закінчення терміну дії договору №554 від 24.07.2009 (приміщення не звільнене, в ньому знаходиться майно орендаря). Також у зазначеному акті міститься посилання на лист Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" від 04.05.2018 за № ФБМЕС-01/366, яким повідомлено орендаря про необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу.

Вказаний акт містить відмітку про те, що представник орендаря - Кантор Н. відмовилась від його підписання.

Листом від 25.07.2018 №1813 позивач повторно повідомив відповідача про те, що договір оренди закінчився 30.06.2018, що йому було надіслано листа від 04.05.2018 за № ФБМЕС-01/366, та попередив, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна, орендар має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Як доказ надіслання зазначеного листа позивач надав фіскальний чек від 30.07.2018 про надіслання поштового відправлення за штрих-кодовим індикатором №338 (том 1,а.с. 189, 190).

25.09.2018 орендодавець звернувся до орендаря із листом № 2117, у якому повідомив, що у зв`язку із неповерненням майна із орендного користування, орендодавцем прийнято рішення про нарахування неустойки за неповернення майна, скасовано нарахування орендної плати по 15 274,63 грн за липень та серпень 2018 року та виставлено рахунок №10 від 24.09.2018 на суму 61098,52 грн (неустойка за неповернення майна з орендного користування у розмірі подвійної плати за користування майном за липень-серпень 2018 року).

У цьому листі позивач також просив письмової згоди ТОВ "Стен" щодо зарахування суми переплати в рахунок погашення заборгованості по нарахованій неустойці за неповерненням майна із орендного користування.

Як доказ надіслання зазначеного листа позивач надав фіскальний чек від 26.09.2018 про надіслання поштового відправлення за штрих-кодовим індикатором №180 (том 1,а.с. 191, 192).

Відповідно до даних з офіційного сайту ЛП «Укрпошта» поштове відправлення №180 вручено 28.09.2018 (том 1,.а.с 76-77).

01.10.2018 сторони підписали акт приймання - передачі до договору оренди нерухомого майна від 24.09.2009 № 554 від 01.10.2018, відповідно до якого орендар передав, а балансоутримувач прийняв зі строкового платного користування майно: частину будівлі пакгаузу з багажним відділенням (склад № 8) загальною площею 210,2 кв. м станції Тернопіль і частину критої платформи площею 197,7 кв. м в споруді вантажного двору станції Тернопіль, за адресою: майдан Привокзальний, 2, м. Тернопіль (том 1,а.с. 68).

Листом №2387 від 23.10.2018 позивач направив на адресу відповідача акт звірки та повідомив про нарахування неустойки згідно з рахунками №10 від 24.09.2018 на суму 61 098,52грн та №68 від 30.09.2018 на суму 31 129,70грн. Також ним зазначено, що у випадку неповерненням на протязі 10 днів з моменту отримання акту звірки, такий вважатиметься узгодженим.

З банківських виписок філії Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 27.08.2018 та від 19.09.2018 вбачається, що ТОВ «Стен» 27.08.2018 та 19.09.2018 за оренду майна здійснювались платежі по 15 274,63 грн кожен (том 1,а.с. 86-88).

06.02.2019 позивач направив на адресу відповідача претензію № 271 від 06.02.2019 на суму 61678,93 грн з вимогою оплати протягом 10-денного строку з моменту отримання останньої заборгованість зі сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення, у відповідь на яку ТОВ "Стен" листом №12 від 15.02.2019 повідомило, що у зв`язку із сезонними коливаннями обсягів продажу в сфері торгівлі будівельними матеріалами, щільними графіками оплати кредиторської заборгованості перед постачальниками, а також із закінченням терміну дії кредитних договорів з банком і як наслідок - необхідністю погашення кредитів, зобов`язується оплатити нараховану неустойку частково до 31.03.2019, а решту - до 20.05.2019 (том 1, а.с. 72, 74).

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Орендні відносини регулюються Цивільним та Господарським кодексами України, а щодо оренди державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон N 2269-XII),у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції.

Відповідно до ч. 1 ст.759 ЦК України, ч.1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором ( ч.1 ст. 763 ЦК України).

Згідно з ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди, є однією із істотних умов договору оренди.

В силу приписів ч. 2 ст.291 ГК України, ч.2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

За приписами ч. 1 ст. 785 ЦК України та ч. 1 ст. 27 ЗУ Про оренду державного та комунального майна у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Поряд з тим, статтею 764 ЦК України, частиною другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 вказала, що в контексті статті 764 ЦК України та частини другої статті 17 Закону N 2269-XII заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, № 554 від 24.07.2009 строком на 2 роки та 354дні з 24.07.2009 по 22.07.2012 включно.

Згідно з п.10.4 договору продовження його дії на новий строк оформляється додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору, згідно з вимогами чинного на момент його закінчення законодавства та за умови отримання на це згоди балансоутримувача і належного виконання орендарем всіх обов`язків за договором оренди.

Як вбачається з матеріалів справи впродовж 2012-2018 сторони неодноразово укладали додаткові договори, яким продовжували дію договору.

Так, востаннє сторони продовжили дію договору оренди №554 додатковим договором від 25.04.2018, згідно з яким сторони передбачили дію договору оренди з 01.04.2018 по 30.06.2018 включно, без подальшого продовження.

Вказаний додатковий договір підписаний представником орендаря без зауважень.

Умовами договору оренди (п.10.6) передбачено, що чинність цього договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з матеріалів справи, впродовж дії договору Філія "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" листом від 04.05.2018 за № ФБМЕС-01/366 надіслала ТОВ "Стен" заяву про припинення дії договору оренди, в якому повідомила орендаря про припинення 30.06.2018 дії договору оренди №554 від 24.07.2009, про те, що після закінчення строку дії договору на наступний період договір продовжуватись не буде та про необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу після закінчення дії договору оренди (том 1,а.с. 67).

Відповідно до журналу №2 реєстрації вихідної кореспонденції філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" за період з 19.07.2017 по 28.12.2018, під порядковим номером 366 міститься запис про датоване 04.05.2018 відправлення під номером № ФБМЕС-01/366, адресоване ТОВ «Стен».

Адресоване ТОВ «Стен» (вул. Текстильна, 30 А, м. Тернопіль, 46023) рекомендоване повідомлення від 18.05.2018 зі штрихкодовим ідентифікатором 542, містить відмітку про вручення повідомлення 23.05.2018 уповноваженій особі відповідача Білінській.

Скаржник заперечує факт отримання вказаної заяви, разом з тим, жодних належних доказів на підтвердження того, яке саме поштове відправлення №542 отримав його уповноважений представник 23.05.2018 суду не надав.

Як вбачається з матеріалів справи, після 30.06.2018 відповідач (орендар) не повернув орендованого майна.

25.07.2018 комісією позивача було проведено обстеження переданого в оренду, про що за результатом якого складено відповідний акт. У вказаному акті зазначено, що станом на 25.07.2018 ТОВ «Стен» продовжує користуватись орендованим майном після закінчення терміну дії договору №554 від 24.07.2009 (приміщення не звільнене, в ньому знаходиться майно орендаря). Також у зазначеному акті міститься посилання на лист Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" від 04.05.2018 за № ФБМЕС-01/366, яким повідомлено орендаря про необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу.

Вказаний акт містить відмітку про те, що представник орендаря - Кантор Н. відмовилась від його підписання.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ТОВ «Стен» є Кантор Н.Я.

Жодних доказів на спростування вказаних у зазначеному акті від 25.07.2018 обставин відповідач не надав. Посилання в апеляційній скарзі на відсутність відомостей про ознайомлення відповідача з таким актом не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки, як зазначено вище, присутня під час обстеження майна директор відповідача відмовилась від підпису такого акту.

Листом від 25.07.2018 №1813 позивач повторно повідомив відповідача про те, що договір оренди закінчився 30.06.2018, що йому було надіслано листа від 04.05.2018 за № ФБМЕС-01/366, та попередив, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна, орендар має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Як доказ надіслання зазначеного листа позивач надав фіскальний чек від 30.07.2018 про надіслання поштового відправлення за штрих-кодовим індикатором №338.

З умов укладеного сторонами договору не вбачається, що сторони передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.

Вказані вище обставини свідчать про те, що позивач належним чином як ще протягом дії договору (заявою №ФБМЕС-01/366 від 04.05.2018), так і протягом місяця після його закінчення (актом від 25.07.2018, листом від 25.07.2018) виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про припинення дії договору.

При цьому, твердження скаржника про те, що договір продовжив свою дію до 01.10.2018 колегія суддів також відхиляє як безпідставні та такі, що суперечать передбаченому умовами п.10. 4 договору оренди порядку продовження дії договору, зокрема, що продовження дії договору оформляється додатковим договором і, як вбачається з матеріалів справи, сторони дотримувались такого порядку протягом тривалого часу орендних правовідносин між ними. Крім того, як зазначено вище, додатковим договором від 25.04.2018 сторони погодили між собою відсутність можливості подальшого продовження дії договору.

Доводи скаржника про те, що у даному випадку словосполучення «без подальшого продовження» у даному випадку не є визначальним з посиланнями на постанови Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №906/556/19, від 29.04.2020 у справі №906/557/19, апеляційний суд також не приймає до уваги, оскільки фактичні обставини у цих справах суттєво відрізняються від обставин даної справи, зокрема, у зазначених постановах касаційного суду вказано, що факт пролонгації спірних договорів оренди є преюдиційними фактами, встановленими окремими судовими рішеннями.

Апеляційний суд також вважає помилковими посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №905/1134/19, від 11.06.2020 у справі №815/1745/15, від 29.09.2020 у справі №757/13243/17 на підтвердження його позиції щодо недоведеності позивачем надіслання та отримання орендарем листів від 25.09.2018 та від 25.07.2018, оскільки вказані постанови прийняті у спорах, не пов`язаних з орендними правовідносинами (справа №905/1134/19 корпоративний спір, №815/1745/15 спір щодо звільнення з посади, №757/13243/17 - спір, пов`язаний з виконанням іпотечних договорів).

Крім того, норми ЦК України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не містять вказівки про необхідність отримання орендарем в місячний строк після закінчення терміну дії договору оренди заяви (повідомлення) орендодавця про припинення договору оренди. Також не містять вказівки про зобов`язання орендодавця перевіряти вчасність надходження кореспонденції до адресата (така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 у справі N 909/794/15/3-266гс16).

У названій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19 вказано, що негативні наслідки неодержання орендарем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря, а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

На підставі викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про припинення 30.06.2018 договору оренди №554 від 24.07.2009 у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений, та виникнення в орендаря обов`язку в силу вимог ч. 1 ст. 785 ЦК України, ч. 1 ст. 27 Закону N 2269-XII, п. 10.9 договору щодо повернення майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до п. 10.9. та п. 10.10. цього договору у разі припинення або розірвання договору майно протягом 3 робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Згідно з п. 10.11. договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення.

Орендоване майно відповідач повернув 01.10.2018, що підтверджується підписаним обома сторонами актом приймання-передачі до договору оренди нерухомого майна № 554 від 24.07.2009.

Згідно з виставленими позивачем рахунками №10 від 24.09.2018 та №68 від 30.09.2018 за період з липня по вересень 2018року позивач провів нарахування неустойки в сумі 92 228,22 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач за період з 01.07.2018 по 30.09.2018 користувалось об`єктом оренди за договором оренди нерухомого майна та сплачувало орендну плату за липень та серпень 2018 року по 15 274,63 грн.

Зарахувавши 30549,26 грн орендної плати в рахунок погашення неустойки, позивач просить суд стягнути з відповідача решту неустойки в сумі 61 678,96 грн.

Частиною 1 статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.02.2018 у справі №910/12949/16, від 26.12.2017 у справі №926/2689/16, яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується судом, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст. 230 ГК України. Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням наведеного у зв`язку з встановленим судом факту неналежного виконання орендарем свого обов`язку щодо своєчасного повернення орендованого майна колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки в сумі 61678,96 грн.

Посилання скаржника на пропуск позивач спеціальної позовної давності апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Таким чином, застосування до відповідних позовів спеціальної позовної давності, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, є неправильним.

Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено (аналогічна правова позиція щодо застосування загальної позовної давності відображена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 909/62/18.

Отже, оскільки з вимогами про стягнення нарахованої за період липня по вересень 2018 року неустойки позивач звернувся у березні 2020року загальна позовна давність тривалістю 3 роки позивачем не пропущена.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апелянта про порушення місцевим судом принципу рівності сторін при прийнятті поданих позивачем доказів, доданих до відповіді на відзив на позов (журнал реєстрації вихідної кореспонденції №2, акту обстеження від 25.07.2018), та відмові відповідачу у прийнятті нотаріальної заяви свідка ОСОБА_2 від 01.09.2020, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач подав відповідь на відзив відповідача на позовну заяву 16.06.2020.

Ухвалою від 20.07.2020 суд першої інстанції продовжив строки підготовчого провадження та надав відповідачу строк до 01.09.2020 для подання письмових заперечень.

01.09.2020 відповідач подав заперечення на відповідь позивача, до яких додав нотаріальну заяву свідка ОСОБА_2 від 01.09.2020.

Ухвалою від 10.09.2020 суд першої інстанції прийняв до розгляду подані відповідачем заперечення, водночас відмовив у прийнятті як доказу нотаріальної заяви свідка ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що такий доказ прийнятий з пропуском встановленого строку без клопотання про його поновлення.

17.09.2020 відповідач подав заяву про поновлення строку для подання доказу, вказуючи, що такий подається з метою спростування доводів позивача, викладених у відповіді на відзив.

Ухвалою від 17.09.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку для подання доказів, вказавши, що відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК відповідач повинен надати докази разом з поданням відзиву на позовну заяву, а також те, що відповідно до ч. 2 ст. 87 ГПК України обставини, про які зазначено в заяві свідка потребують доведення письмовими доказами. Також суд прийняв подані позивачем до відповіді на відзив докази, пославшись на продовження процесуальних строків відповідно до п.4 розділу Х Перехідних положень ГПК України, в редакції до 17.07.2020.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 і діяв до 17.07.2020, розділ X "Прикінцеві положення" ГПК України доповнено пунктом 4, за змістом якого: під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Відтак суд першої інстанції правомірно прийняв подані позивачем 16.06.2020 до відповіді на відзив відповідача докази, оскільки такі подані в межах продовжених законодавцем строків, та обгрунтовано відмовив у прийнятті поданого 01.09.2020 відповідачем доказу, оскільки такий поданий поза межами встановлених законом строків.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.11.2020 у справі №921/210/20 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги та судові витрати на правову допомогу слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269,271, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Стен від 30.11.2020 -

залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.11.2020 у справі №921/210/20 - залишити без змін.

3.Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.04.2021

Головуючий (суддя-доповідач) Т.Б. Бонк

Судді О.І. Матущак

Г.Г. Якімець