ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. Справа№ 920/1293/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни

на рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року (повний текст складено 27.01.2021 року)

у справі № 920/1293/20 (суддя: Резніченко О.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Дітрейд"

до Фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни

про стягнення 65 059,36 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Дітрейд" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 65 059,36 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач за поставлений товар не розрахувався.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 13782,69 грн основної заборгованості та 445,30 грн витрат по сплаті судового збору. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 1656 грн 70 коп. В решті задоволення позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Вінніченко Олена Володимирівна звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 247 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник вказав, що надані позивачем довіреності щодо уповноваження відповідачем ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 отримувати товар від постачальника є належними доказами уповноваження цих осіб на отримання товару, оскільки в силу вимог ч. 3 ст. 247 Цивільного кодексу України є нікчемним, як такі у яких не вказана дата її вчинення.

При цьому, скаржник наголосив, що так звані додаткові угоди - довіреності не містять відомостей про те, що вони укладалися сторонами у зв`язку із спірним договором поставки №СТД/162 від 28.03.2018 року та є додатками саме до нього.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 920/1293/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни на рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року у справі № 920/1293/20 своєю ухвалою від 19.02.2021 року.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

28.03.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Дітрейд" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Вінніченко Оленою Володимирівною (покупець) було укладено договір поставки № СТД/162 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а відповідач зобов`язується приймати товар та оплачувати його в порядку і на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно п. 3.1 договору поставка товару здійснюється партіями на умовах DDP - поставка до пункту призначення (склад чи магазин покупця, адреса якого зазначається в замовленні, або визначений сторонами в додатку до цього договору), згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2010, які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішнім характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору. Поставка здійснюється автотранспортом постачальника або за бажанням покупця шляхом само вивозу.

Відповідно до п. 3.7 договору перехід права власності на товар від позивача до відповідача відбувається в момент отримання товару відповідачем та підписання (з печаткою) ним накладних за поставлений товар.

Відповідач зобов`язався сплатити вартість поставленої партії товару протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару (п. 4.4 договору).

Згідно п. 5.1 договору приймання покупцем товару по кількості та якості здійснюється відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості від 15.06.1995 року №П-6 і Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості від 25.04.1966 року №П-7.

Предметом розгляду даної справи є правовідносини сторін, що склалися з договору поставки. Спір стосується наявності підстав для стягнення заборгованості, у зв`язку з неналежним виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до додатків № 1 до договору (а.с. 9-11) відповідач повідомив позивача про перелік матеріально відповідальних осіб, що уповноважені на приймання товару, а саме такими особами є: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3.

Тобто, сторонами у договорі самостійно та чітко було визначено перелік осіб, які мають право отримувати товар по договору. Доказів укладення додаткових угод, якими б зазначених осіб було виключено з переліку осіб, які мають право на отримання матеріальних цінностей від відповідача по договору, матеріали справи не містять.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що надані позивачем довіреності не можуть слугувати належними та допустимими доказами уповноваження відповідачем вказаних осіб на отримання від позивача товару, оскільки, зокрема, останні не містять дати їх вчинення, з огляду на наступне.

Так, зазначені додатки № 1 до договору підписані сторонами, в тому числі, відповідачем, що сторонами не заперечується і є невід`ємними частинами договору, який, враховуючи презумцію правомірності правочину, є чинним, судом недійсним не визнавався, відповідно є обов`язковим до виконання сторонами. Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що додатки до спірного договору є його невід`ємними частинами (п. 9.2 договору), відповідно дата їх вчинення 28.03.2018 року.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Учасники господарських відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного).

Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що так звані додаткові угоди - довіреності не містять відомостей про те, що вони укладалися сторонами у зв`язку із спірним договором поставки №СТД/162 від 28.03.2018 року та є додатками саме до нього, оскільки матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу доказів існування між сторонами інших договорів поставки, тощо.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рішеннями ЄСПЛ у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27.10.1993 (п. 33), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні справедливого балансу між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, без якого змагальність як принцип не існує . Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, останній містять товарно-транспортні накладні, якими позивач підтверджує факт того, що відповідачу було поставлено товар на спірну суму.

Колегія суддів, перевіривши відповідні товарно-транспорті накладні з урахуванням вищенаведених норм, погоджується з наступними висновками суду першої інстанції:

- товар по накладній № С05211590 від 23.05.2018 року було отримано особою з прізвищем ОСОБА_5. Отже, товар по накладній отриманий невідомою особою, а тому позивачем не доведено отримання товару саме відповідачем.

- товар по накладній № С05211589 від 23.05.2018 року було отримано особою з прізвищем зазначеним в додатку № 1 до договору який передбачає, що матеріально відповідальною особою, зокрема, є ОСОБА_3 при цьому суд враховує, що відповідач не довів, що підписи, які містяться у додатку № 1 до договору та накладній, є відмінними та не належать ОСОБА_3 , отже суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що товар отримано ОСОБА_3

- товар по накладним №№ С05211588, С08311197, С11231562, С05032022, С07242135, С08311193 отримано особою з прізвищем ОСОБА_4 . Отже, товар по накладним отриманий невідомою особою, а тому позивачем не доведено факту отримання товару саме відповідачем.

- товар по накладним №№ С07242136, С11231567 отримано собою з прізвищем ОСОБА_6. Отже, товар по накладним отриманий невідомою особою, а тому позивачем не доведено факту отримання товару саме відповідачем.

- товар за накладною № С11231566 отримано особою з прізвищем ОСОБА_2 . Додатком № 1 до договору передбачено право ОСОБА_2 отримувати матеріальні цінності по Договору. Тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем отримано товар по вказаній видатковій накладній.

- товар за накладною № С03261438 від 26.03.2019 отримано особою з прізвищем ОСОБА_1. додатком № 1 до договору передбачено право ОСОБА_1 отримувати матеріальні цінності по договору. Тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем отримано товар по вказаній видатковій накладній.

- товар за накладною № С05281860 від 28.05.2019 року отриманий особою, прізвище та ініціали або посада якої не зазначено, що не дає можливості суду встановити, що товар за вказаною накладною був отриманий саме уповноваженим на такі дії працівником відповідача. Тому позивачем не доведено факту отримання товару саме відповідачем по вказаній накладній.

- накладна про отримання товару № С05281859 від 28.05.2019 взагалі не містить підпису особи, якою отримано товар. Тому позивачем не доведено факту отримання товару саме відповідачем по вказаній накладній.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач поставив товар по видатковим накладним №№ С05211589, С11231566, С03261438, а відповідачем товар був прийнятий. Відповідачем зобов`язання по оплаті товару не виконано на суму 13782,69 грн, чим порушено умови п.п.1.1, 4.4 договору.

З огляду на доведення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вінніченко Олени Володимирівни на рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року у справі № 920/1293/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 року у справі №920/1293/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №920/1293/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун