СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. Справа №917/1094/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», м.Полтава, (вх.№383П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2020 року у справі №917/1094/20,

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», м.Полтава,

до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ,

про відшкодування завданої майнової шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року Комунальне підприємство Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 34678,32 грн. майнової шкоди (збитків), завданої пошкодженням працівниками відповідача електричного кабеля.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.12.2020 року у справі №917/1094/20 (суддя Семчук О.С.) відмовлено в позові повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач наполягає на тому, що ним доведено та обґрунтовано наявність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача, однак суд першої інстанції не надав належної правової оцінки таким обставинам.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача; встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 23.02.2021 року отримано позивачем 26.02.2021 року та відповідачем 01.03.2021 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

05.03.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2819), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Відповідно до статуту підприємства, Комунальне підприємство Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» є комунальним унітарним комерційним підприємством, заснованим на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області.

Метою створення підприємства в першу чергу є задоволення потреб територіальних громад Полтавської області з централізованого водопостачання та водовідведення, забезпечення якісними послугами, які відповідають стандартам якості та надаються за тарифами, затвердженими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг населенню, підприємствам, установам, організаціям та іншим споживачам, і одержання прибутку від зазначеної діяльності, при умові наявності планового прибутку у структурі тарифів для підприємства на централізоване водопостачання та водовідведення.

Предметом основної діяльності підприємства є забір, очищення та постачання води, каналізація, водовідведення та очищення стічних вод.

Позивач зазначає, що 04.07.2019 року в районі 327 км ПК-7 перегону роз`їзду Шведська могила - роз`їзд 328 км., підрядною бригадою Колійної машинної станції по ремонту залізничного полотна Смородянської залізнично-дорожньої станції «Укрзалізниці» у складі майстра ОСОБА_1 , водія-екскаватора АТЕК (д.н.з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 та водія автомобіля КрАЗ (д.н.з. НОМЕР_2 ) ОСОБА_3 , під час виконання земельних робіт по розчищенню водопровідної канави було пошкоджено кабель АСБЛ-10 (3x120), що перетинає залізничну лінію, який здійснював живлення резервного вводу на Водозабір №3 з відпайкою на КНС «Менжинського».

Як стверджує позивач, вказаний кабель є власністю КП «Полтававодоканал». На підтвердження цього позивачем надано довідку, видану в.о. головного бухгалтера КП «Полтававодоканал» №4/3098 від 01.07.2020 року про те, що станом на 04.07.2019 року кабель АСБл 3x120 10 кВ (номенклатурний номер 143216) перебував на балансі та був у власності КП «Полтававодоканал».

Замовником на проведення зазначених робіт є виробничий підрозділ «Полтавська дистанція колії ПЧ-11» філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Позивач зазначає, що при виїзді на місце було з`ясовано, що у безпосередніх виконавців робіт не було при собі дозвільних документів на проведення земельних робіт, а місце знаходження підземних комунікацій не уточнювалось і не узгоджувалось з КП «Полтававодоканал». При спілкуванні з заступником начальника Полтавської дистанції колії «ПЧ-11» філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Дудою О.В. стало зрозуміло, що АТ «Укрзалізниця», в особі Полтавської дистанційної колії «ПЧ-11», не згодна відшкодовувати нанесені збитки ані в грошовій, ані в натуральній формі шляхом виконання ремонтних робіт по відновленню пошкодженого кабелю.

На місце події була викликана слідчо-оперативна-група ВП №1 Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, якою задокументовано факт пошкодження кабелю. В подальшому позивач звернувся до відділення поліції №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області з відповідною заявою. Згідно довідки про прийняття і реєстрацію заяви вказана заява була прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0001711 та розпочато досудове розслідування. Однак, постановою слідчого лейтенанта поліції Березенця A.A. кримінальне провадження по даному факту закрито.

Позивачем надано до матеріалів справи копію акту від 04.07.2019 року, складеного працівниками позивача та відповідача, про пошкодження кабелю працівниками залізниці.

Також позивачем надано копію акту огляду від 04.07.2020 року, складеного слідчим СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУНП, копію довідки слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області про прийняття і реєстрацію заяви, копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001711 від 01.08.2019 року та копію постанови слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про закриття кримінального провадження №0001711 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

25.07.2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовою претензією в якій просив відшкодувати завдані збитки в повному обсязі.

У відповідь на претензію відповідач надав лист №ЦЦТех-09/490 від 19.08.2019 року, яким визнав факт пошкодження кабельної лінії, однак відмовився відшкодувати завдані цим збитки, мотивуючи це тим, що позивачу не надавались технічні умови та не було укладено договір сервітуту.

25.10.2019 року, на звернення позивача, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради надало викопіювання з топографо-геодезичної зйомки М1:500, створені у 1982 році. Як зазначає позивач, на даному викопіюванні зазначений кабель, який пошкоджено відповідачем.

Позивач вважає, що відмова відповідача виконати вимоги позивача щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівників відповідача, є необґрунтованою. Наразі позивачем у повному обсязі проведено ремонтні роботи по відновленню пошкодженого кабелю. Загальна вартість таких робіт (включаючи вартість матеріалів) складає 34678,32 грн. На підтвердження вартості ремонтних робіт позивачем надано копії підсумкової відомості ресурсів станом на 08.07.2019 року, договірної ціни станом на 08.07.2019 року на суму 34678,32 грн. та локального кошторису на будівельні роботи №2-1-1 станом на 08.07.2019 року на суму 34678,32 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про відшкодування майнової шкоди (збитків) у розмірі 34678,32 грн., завданої пошкодженням працівниками відповідача електричного кабеля.

Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Цивільного кодексу України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно частин 1-3 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Г господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частинами 1-2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

З метою забезпечення збереження електричних мереж, створення належних умов їх експлуатації та запобігання нещасним випадкам від впливу електричного струму в Україні запроваджено Правила охорони електричних мереж, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.1997 року №209 (далі-Правила).

Згідно п. 2 Правил, для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюються такі заходи: відводяться земельні ділянки; встановлюються охоронні зони; визначаються мінімально допустимі відстані; прокладаються просіки у лісових, садових, паркових та інших багаторічних насадженнях.

Згідно абз. 4 п. 5 Правил охоронні зони електричних мереж встановлюються: уздовж підземних кабельних ліній електропередачі - у вигляді земельної ділянки, обмеженої вертикальними площинами, що віддалені по обидві лінії від крайніх кабелів на відстань 1 метра.

Відповідно до п. 8.23 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених Державним комітетом України у справах містобудування та архітектури №44 від 17.04.1992 року, для повітряних і кабельних ліній електропередачі, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв (далі - електричні мережі) всіх напруг встановлюються охоронні і санітарно-захисні зони, розміри яких залежать від типу і напруги енергооб`єкта.

Враховуючи норми законодавства, всі обмеження у використанні земель поділяються на такі, що потребують державної реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації та такі, що безпосередньо встановлюються законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, і є чинними з моменту набрання чинності законом.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України).

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 112 Земельного кодексу України охоронні зони створюються: уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Пунктом 9 Правил встановлено, що у межах охоронних зон повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв без письмової згоди енергопідприємств, у віданні яких перебувають ці мережі, а також без присутності їх представника забороняється виконання земляних робіт на глибині понад 0,3 метра.

Пунктом 12 Правил передбачено, що енергопідприємства для забезпечення збереження електричних мереж передають оформлені у встановленому порядку матеріали про фактичне розташування електричних мереж відповідним органам району, області для нанесення їх на схеми землеустрою; видають дозвіл на виконання робіт в охоронних зонах у разі подання заявки не пізніше ніж за 10 діб до початку робіт з дотриманням умов проведення робіт у межах охоронних зон електричних мереж (додаток №1 до «Правил охорони електричних мереж»).

Однак, як встановлено судом і не спростовано апелянтом, КП «Полтававодоканал» як балансоутримувачем кабелю електроспоживання, всупереч вимог зазначених вище Правил, нормальних умов експлуатації електричних мереж забезпечено не було, охоронна зона створена не була, жодними інформаційними знаками земельна ділянка позначена не була, а отже під час виконання земельних робіт. Таким чином, в силу вищевказаних обставин відповідач не знав і не міг знати, що на належній йому на праві постійного користування земельній ділянці, пролягає кабель.

Відповідач у відзиві зазначив, що за всі роки володіння земельною ділянкою жодних відомостей про існування електролінії не було, кабель знаходився в землі, жодних ознак, які б дали змогу ідентифікувати даний предмет як кабель не було. Жодних реперних стовпчиків та попереджувальних охоронних табличок із визначенням охоронних зон уздовж підземних кабельних ліній електропередачі не було.

Частиною 5 ст. 111 Земельного кодексу України встановлено, що відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектах землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.

КП «Полтававодоканал» відповідно до п.12 Правил було зобов`язане передати оформлені у встановленому порядку матеріали про фактичне розташування електричних мереж відповідним органам району, області для нанесення їх на схеми землеустрою. Однак, у матеріалах справи відсутні докази про виконання позивачем вищевказаних вимог, а в наявних у матеріалах справи доказах по суті спору відсутні відомості про встановлення таких обмежень.

Позивачем не доведено належними та достатніми доказами те, що працівниками відповідача пошкоджено електрокабель, який належить саме позивачу. Так, на підтвердження приналежності йому пошкодженого кабелю позивачем надано довідку (для пред`явлення за місцем вимоги), видану в.о. головного бухгалтера КП «Полтававодоканал» №4/3098 від 01.07.2020 року про те, що станом на 04.07.2019 року кабель АСБл 3x120 10 кВ (номенклатурний номер 143216) перебував на балансі та був у власності КП «Полтававодоканал».

При цьому, з вказаної довідки не можливо ідентифікувати, що саме вказаний у ній кабель пролягає на ділянці Ромодан - Полтава на перегоні Шведська Могила - Б.П. 328 км, де відповідачем виконувались роботи з упорядкування водовідводів «хворого» насипу 327 км ПК 0 - 327 км ПК 8. В жодному доказі позивача (актах від 04.07.19) не зазначено, що був пошкоджений кабель за номером 143216.

Місцевим господарським судом встановлено, що всупереч вимог Правил охоронна зона біля місця пролягання пошкодженого кабелю створена не була, земельна ділянка не була позначена жодними інформаційними знаками.

Позивач в якості доказу надав викопіювання з топографо-геодезичної зйомки М1:500, створеної у 1982 року стверджуючи, що вона містить позначення кабелю, що був пошкоджений відповідачем.

Проте, колегія суддів вважає такий доказ неналежним, оскільки він не містить графічних позначень спірного кабелю з відповідним поясненням графічного позначення. З викопіювання з топографо-геодезичної зйомки взагалі неможливо дослідити та встановити обставини, що входять до предмета доказування у даній справі. Крім того, викопіювання з топографо-геодезичної зйомки містить посилання про необхідність актуалізації інформації.

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на ст. 59 Правил благоустрою м.Полтави, затверджених рішенням одинадцятої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради 16.06.2017 року. Так, замовник та виконавець робіт згідно вказаних Правил до початку і в ході виконання робіт зобов`язані, зокрема: ознайомитися з правилами проведення земляних робіт, отримати дозвіл на порушення об`єктів благоустрою; погодити проектну документацію з організаціями і комунальними підприємствами, що експлуатують інженерні мережі; викликати на місце проведення робіт представників організацій, що експлуатують інженерні мережі, при початку робіт.

Однак, позивачем не враховано приписи ст.2 п. 2.2. Правил, згідно якого земельна ділянка, надана Південній залізниці у постійне користування і на якій розташована залізнична колія не належить до об`єктів благоустрою міста Полтава.

Земельна ділянка на якій проводились роботи належить на праві постійного користування відповідачу згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ№221993, що виключає необхідність застосування до спірних правовідносин приписи Правил благоустрою м.Полтави.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів, які підтверджують протиправну поведінку відповідача та вину останнього, як і не надано доказів на підтвердження понесення відповідачем збитків. Тобто, склад цивільного правопорушення у даному випадку відсутній. Вказане виключає можливість задоволення заявлених у даній справі позовних вимог.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2020 року у справі №917/1094/20, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 18.12.2020 року у справі №917/1094/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя М.М. Слободін