ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.04.2021 Справа № 905/2231/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В., за участю секретаря судового засідання (помічника судді за дорученням) Кульбакової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи за позовом Фізичної особи-підприємця Ківіліса Ігоря Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю Агроторгівельна фірма Зоря про стягнення 476 605 грн 97 коп.,-

За участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Ківіліс Ігор Миколайович звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агроторгівельна фірма Зоря про стягнення 476 605 грн 97 коп. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається неналежне виконання відповідачем вимог договору поставки №05/02-20СГП від 05.02.2020 року.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/2231/20 за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 23.02.2021 призначено позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження; продовжено строк розгляду справи на стадії підготовчого провадження на тридцять днів до 04.04.2021; судове засідання призначено на 16.03.2021.

12.03.2021 до Господарського суду Донецької області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 16.03.2021 відкладено підготовче засідання на 06.04.2021 року.

22.03.2021 до Господарського суду Донецької області від представника позивача надійшла відповідь на відзив і заява про збільшення позовних вимог.

05.04.2021 до Господарського суду Донецької області від представника відповідача надійшло заперечення, а також клопотання про перенесення судового засідання та продовження строку підготовчого провадження, в якому останній повідомляє суд, що не зможе прийняти участі у судовому засіданні у зв`язку з хворобою.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 06.04.2021 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроторгівельна фірма «Зоря» про перенесення судового засідання та продовження строку підготовчого провадження відмовлено; прийнято заяву про збільшення позовних вимог у справі №905/2231/20, як остаточні позовні вимоги у сумі 476 605 грн 97 коп.; закрито підготовче провадження у справі №905/2231/20 та призначено розгляд справи по суті на 29.04.2021 року.

14.04.2021 до Господарського суду Донецької області від представника позивача надійшла відповідь на заперечення.

У судове засідання 29.04.2021 представники позивача та відповідача не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Статтями 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз`яснено, що у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. З огляду на вищевикладене, господарський суд розглядає справу в порядку ст.ст.80, 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2020 року між Фізичною особою підприємцем Ківіліс Ігор Михайлович (надалі Постачальник, Позивач, ФОП Ківіліс І.М.) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельна фірма "Зоря" (надалі Покупець, Відповідач, ТОВ АТФ "Зоря") був укладений Договір поставки №05/02/20-СГП.

У відповідності до п.п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується передавати (поставляти) в обумовлені строки (строк) у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати на умовах, обумовлених цим Договором, сільськогосподарську продукцію (Продукція), кількість, найменування і ціна якої вказані в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору і оформлених у вигляді додатків до нього.

Ціна Продукції зазначається в Специфікаціях (п.п. 3.1 Договору).

Специфікацією №2 від 16 березня 2020 року сторони домовились про постачання 49,610 кг сої на загальну суму 620 323,44 гривень (у тому числі ПДВ 20% 103387,24 гривень).

Розрахунки за Продукцію здійснюються Покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на підставі виставленого рахунку (п.п. 3.2 Договору).

Термін оплати - на протязі десяти банківських днів з моменту передачі Продукції (п.п. 3.3 Договору).

У разі часткового або водного невиконання однією із Сторін умов цього Договору, вина Сторони несе відповідальність згідно з чинним законодавством України (п.5.1 Договору).

За порушення термінів оплати, обумовлених цим Договором, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої Продукції (п.5.2 Договору).

Даний Договір набуває чинності з моменту підписання його обома Сторонами, та діє до повного виконання Сторонами всіх зобов`язань за даним Договором. Але не більше ніж до 31.12.2020 (п.7.8 Договору).

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками Сторін угоди 05.02.2020.

Відповідно до умов Договору позивачем (постачальником) була поставлена передбачена договором сільськогосподарська продукція вагою 49,610 кг сої.

За наслідками поставки між сторонами було погоджено та підписано Видаткову накладну № б/н від 16 березня 2020 року на суму 620 323,44 грн.

16 березня 2019 року Позивач виставив Відповідачу рахунок-фактуру на оплату б/н від 16.03.2020, на суму 620 323,44 грн.

Постачальник зазначає, що виконав свої зобов`язання щодо поставки сільськогосподарської продукції вагою 49,610 кг, зазначеної у наведений специфікації №2 від 16 березня 2020 року та видатковій накладній № б/н від 16 березня 2020 року згідно з умовами договору поставки та поставив Покупцю товар на загальну суму 620 233,44 грн.

У період з 16 березня 2020 року і по 23 грудня 2020 року Відповідачем були проведені часткові оплати поставленої сільськогосподарської продукції на загальну суму 223 387,00 грн, у тому числі:

- платіжне доручення №1301 від 13 квітня 2020 року на суму 103 387,00 гривень;

- платіжне доручення №1411 від 17 червня 2020 року на суму 20 000,00 гривень;

- платіжне доручення №1645 від 23 вересня 2020 року на суму 100 000,00 гривень.

30.04.2020 року Постачальнику надійшов лист покупця №39 від 30 квітня 2020 року, згідно якого ТОВ АТФ "Зоря" зобов`язався до 01 липня 2020 року сплатити суму існуючої на той момент заборгованості перед Позивачем у розмірі 516 936,20 грн.

06.07.2020 року Позивач направив на адресу Відповідача претензію щодо сплати заборгованості №2/07/2020 від 06 липня 2020 року із вимогою погашення існуючої заборгованості у розмірі 496 936,44 гривень.

22.07.2020 року на адресу Позивача від Відповідача надійшов лист №57 від 22 липня 2020 року із проханням надати відстрочку з оплати заборгованості до 10 серпня 2020 року.

Отже, з урахуванням часткової сплати Відповідачем заборгованості, станом на грудень 2020 року сума основної заборгованості Товариства Агроторгівельна фірма "Зоря" перед ФОП Ківіліс І.М. склала 396 936,44 грн.

Вважаючи порушеним своє право, ФОП Ківіліс І.М. звернувся до Господарського суду з позовом про стягнення з ТОВ "Агроторгівельна фірма "Зоря" основної заборгованості у розмірі 396 936,44 грн.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, обґрунтовуючи тим, що у видатковій накладній б/н від 16.03.2020 та рахунку-фактурі б/н від 16.03.2020 відсутні посилання на Договір поставки №05/02/20-СГП від 05.02.2020 року.

Крім того, відповідач зазначає, що між ФОП Ківіліс І.М. та ТОВ "Агроторгівельна фірма "Зоря" також існує інший Договір купівлі продажу №25-12-19-СБ, тому відсутні правові підстави вважати. Що сума заборгованості заявлена Позивачем до стягнення виникла внаслідок порушення грошових зобов`язань по Договору №05/02/20-СГП.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а також умовами Договору №05/02/20-СГП від 05 лютого 2020 року.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір №05/02/20-СГП від 05.02.2020 року за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, на підставі укладеного договору поставки між сторонами, у позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти товар у обсязі, погодженому сторонами, та оплатити його вартість.

На підтвердження виконання умов договору поставки №05/02/20-СГП від 05.02.2020 Позивачем надано до суду видаткову накладну б/н від 16.03.2020.

На вказаній видатковій накладній міститься підпис особи, яка отримала товар без зазначення посади, прізвища, ім`я, по-батькові та документу, на підставі якого отриманий товар, однак вказаний підпис скріплений печаткою ТОВ "Агроторгівельна фірма "Зоря". Факт отримання товару за цією накладною Відповідачем не оспорюється та не заперечується.

Згідно з п.п. 3.2 Договору розрахунки за Продукцію здійснюються Покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на підставі виставленого рахунку. Термін оплати - на протязі десяти банківських днів з моменту передачі Продукції (п.п. 3.3 Договору).

Позивач зазначає, що 16.03.2020 виставив рахунок-фактуру на оплату б/н від 16.03.2020, на суму 620 323,44 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроторгівельна фірма "Зоря" здійснено часткову оплату товару за видатковою накладною б/н від 16.03.2020 на загальну суму 223387,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями наявними в матеріалах справи.

Проте, відповідач стверджує, що видаткова накладна та рахунок-фактури не містить посилання на договір поставки №05/02/20-СГП від 05.02.2020, що унеможливлює існування факту поставки в рамках саме договірних відносин.

Господарський суд не погоджується з доводами відповідача з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами укладення договору поставки №05/02/20-СГП від 05.02.2020. Також, сторонами не заперечується факт поставки та отримання товару. При цьому, відповідач посилається на неналежне оформлення Позивачем документів за фактом поставки, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити за якою угодою поставлена спірна партія товару.

Судом встановлено, що у видатковій накладній та рахунку-фактурі відсутнє посилання на договір поставки №05/02/20-СГП від 05.02.2020.

Між тим, доказів на підтвердження того, що між сторонами існують інші договірні відносини на поставку товару матеріали справи не містять.

Щодо посилання Відповідача на можливе існування заборгованості перед Позивачем по Договору купівлі продажу №25-12-19-СБ від 25.12.2019.

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2019 між ФОП Ківіліс (Продавець) та ТОВ «Агроторгівельна фірма «Зоря» (Покупець) був укладений договір купівлі продажу №25-12-19-СБ на поставку сої у кількості 40 тонн (+,- 10%) на загальну суму 400 000 грн (+,- 10%).

На виконання своїх зобов`язань по цьому Договору, Продавець поставив Покупцю 41,53 тони сої на загальну суму 415 299,83 грн. (з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №б/н від 30.12.2019. На підтвердження повного розрахунку Товариства «Агроторгівельна фірма «Зоря» з Продавцем за цією поставкою, ФОП Ківіліс надав суду акт звірки розрахунків за 2020 рік по Договору №25-12-19-СБ від 25.12.2019 (Відповідачем не підписаний) та банківську виписку по рахунку ФОП Ківіліс. Згідно доводів Позивача, вказані документи підтверджують факт поставки продукції Відповідачу по Договору №25-12-19-СБ, та повного розрахунку Відповідача з Продавцем за цією поставкою. Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які спростовують доводи Позивача в цій частині. Отже припущення відповідача про можливе існування заборгованості ТОВ «Агроторгівельна фірма «Зоря» перед ФОП Ківіліс по Договору №25-12-19-СБ є помилковим, та не приймається судом до уваги.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується поставка відповідачу продукції, не доведеність Відповідачем наявності інших невиконаних зобов`язань у договірних (або належним чином оформлених поза договірних) відносинах з Позивачем на поставку сільськогосподарської продукції, крім, договору поставки №05/02/20-СГП від 05.02.2020, суд вважає доведеним факт здійснення поставки за видатковою накладною б/н від 16.03.2020 у межах цього Договору.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 396 936,44 грн є правомірною та обґрунтованою, такою що підлягає задоволенню.

Також, позивачем до стягнення заявлена пеня в сумі 37 278,16 грн за період з 27.03.2020 по 26.09.2020 року.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 5.2 Договору визначено, що за порушення термінів оплати, обумовлених цим Договором, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої Продукції.

Судом встановлено, що ФОП Ківіліс І.М. невірно визначено початок нарахування пені.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що за видатковою накладною б/н від 16.03.2020 кінцевий строк оплати настав 27.03.2020, відповідно початком нарахування є 28.03.2020.

Згідно здійсненого судом розрахунку сума пені становить 36939,18 грн., що нарахована наступним чином:

за період з 28.03.2020 по 12.04.2020 на заборгованість у розмірі 620 323,44 грн;

за період з 13.04.2020 по 16.06.2020 на заборгованість у розмірі 516 936,44 грн;

за період з 17.06.2020 по 22.09.2020 на заборгованість у розмірі 496 936,44 грн;

за період з 23.09.2020 по 26.09.2020 на заборгованість у розмірі 396 936,44 грн.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 36939,18 грн., у задоволенні решти позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Крім того, у зв`язку з порушенням строку виконання відповідачем грошових зобов`язань, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України була заявлена вимога про стягнення з відповідача 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Виходячи з вимог частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу приписів статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нарахування 3% річних здійснено позивачем за період з 27.03.2020 по 01.04.2021 у сумі 13 862,55 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Враховуючи вищевикладене початком нарахування 3% річних є 28.03.2020.

Згідно здійсненого судом розрахунку сума 3% річних становить 13781,93 грн., що нарахована наступним чином:

за період з 28.03.2020 по 12.04.2020 на заборгованість у розмірі 620 323,44 грн;

за період з 13.04.2020 по 16.06.2020 на заборгованість у розмірі 516 936,44 грн;

за період з 17.06.2020 по 22.09.2020 на заборгованість у розмірі 496 936,44 грн;

за період з 23.09.2020 по 01.04.2021 на заборгованість у розмірі 396 936,44 грн.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 13781,93 грн., у задоволенні решти позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Також позивачем нараховані інфляційні втрати за період з 27.03.2020 по 01.04.2021 у сумі 28 528,82 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не мають характеру штрафних санкцій і є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних за весь час прострочення, навіть, якщо умовами договору не передбачено стягнення інфляційних та 3% річних

При перевірці розрахунку інфляції суд враховує правовий висновок, зроблений Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 910/13071/19, за яким суд роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

У постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №910/5625/18 викладено таку правову позицію: "якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за визначені періоди, судом встановлено, що позивачем нараховано інфляційні втрати на заборгованість у розмірі 620 323,44 грн. у сумі - 800,42 грн. за період з 27.03.2020 по 31.03.2020 та у сумі 1985,04 грн за період з 01.04.2020 по 12.04.2020, що становить неповні місяці.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що розрахунок здійснений позивачем методологічно та арифметично невірно, внаслідок чого суд здійснив власний розрахунок.

Згідно здійсненого судом розрахунку сума інфляційних втрат нарахована за відповідні періоди на суму порушеного грошового зобов`язання: за період з 01.04.2020 по 30.06.2020 на заборгованість у розмірі 516 936,44 грн; за період з 01.07.2020 по 30.09.2020 на заборгованість у розмірі 496 936,44 грн; за період з 01.10.2020 по 31.03.2021 на заборгованість у розмірі 396 936,44 грн., що фактично складає 34 682,42 грн.

Разом з тим, враховуючи, що згідно ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі в сумі 28 528,82 грн.

Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Ківіліса Ігоря Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю Агроторгівельна фірма Зоря про стягнення 476 605 грн 97 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агроторгівельна фірма Зоря (84442, Донецька обл., Лиманський р-н, селище міського типу Зарічне, вулиця Шевченка, будинок 2 Б, ) на користь Фізичної особи-підприємця Ківіліса Ігоря Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму основної заборгованості в розмірі 396 936,44 грн., пеню в розмірі 36936,18 грн., 3% річних в розмірі 13 781,93 грн., інфляційні втрати в розмірі 28 528,82 грн. та судовий збір в розмірі 7 142,80 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 29 квітня 2021 року.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Рішення Господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов