ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29 квітня 2021 року Справа № 903/184/21

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/184/21 за позовом Державного комунального підприємства Луцьктепло до Публічного акціонерного товариства Електротермометрія про стягнення 13652,38 грн.,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2021 Державне комунальне підприємство Луцьктепло подало позов до Публічного акціонерного товариства Електротермометрія про стягнення 13652,38 грн., в т.ч.: 9015,98 грн. основний борг, 3187,57 грн. пеня, 941,74 грн. інфляційні втрати та 507,09 грн. 3% річних.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії №2-1 від 22.10.2014.

Ухвалою суду від 15.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

29.03.2021 відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково у зв`язку з пропуском позовної давності. Визнає наявність заборгованості в сумі 9015,98 грн.

Просить врахувати, що за частиною зобов`язань, а саме - листопад 2017 в сумі 391,89 грн., грудень 2017 в сумі 816,43 грн., січень 2019 - в сумі 616,44 грн., лютий 2018 в сумі 677,78 грн., разом на суму 2502,54 грн. сплив 3-річний термін позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного Кодексу України. Відповідно, сплив і термін стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за цими сумами, що становить, відповідно, 477,49 грн. (84,21 +160,78 +114,82 +117,49) та 229,25 грн. (37,46+76,03+55,99+ 59,77). А також сплив скорочений термін позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки/пені, що розрахований до 15.03.2020 (1585,86+359,14= 1945,00 грн.)

У відповідності до ст. 267 ЦК України просить суд застосувати позовну давність щодо цих вимог, в сумі 5154.28 грн. (2502,54 грн. +477,49 грн. +229,25 грн.+ 1945,00 грн.).

Зазначає, що у зв`язку з визнання позовних вимог до початку розгляду справи по суті просить зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню, 50% відповідно до ч.3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

09.04.2021 ДКП Луцьктепло подало до суду відповідь на відзив, в якій зазначило, що у відповідності до ст. 257, 267 ЦК України, підприємством зроблено перерахунок заборгованості, в якому виключено нарахування заборгованості за листопад 2017, грудень 2017, січень 2018. Проте, не погоджується з твердженнями Відповідача щодо нарахувань за лютий 2018, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії № 2-1, укладеного між ДКП "Луцьктепло та ПАТ "Електротермометрія" 22.10.2014, споживач зобов`язується щомісячно сплачувати за теплову енергію до 01 числа місяця наступного за розрахунковим. Отже, плату за лютий 2018 року, відповідач мав здійснити до 01.04.2018.

Перебіг позовної давності розпочинається на наступний день, після дня, в який зобов`язання повинно було бути виконаним. Отже, строк позовної давності розрахункового періоду за лютий 2018 (до 01.04.2021) не минув на час подання позовної заяви в господарський суд. Відповідно, не минув строк позовної давності для нарахування інфляційних витрат та 3% річних за цей період.

Оплату за січень 2020 року Відповідач мав здійснити до 01.03.2020.

Оскільки заборгованість за теплову енергію не сплачено, з 02.03.2020 відповідачу нараховано пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені з 02.03.2020 по 12.03.2020 поза межами строку позовної давності. Позовну заяву про стягнення заборгованості з ПАТ "Електротермометрія" в господарський суд скеровано 12.03.2021, тому строк нарахування пені застосовується з 13.03.2020.

Відповідно до ч. З ст. 7 Закону України "Про судовий збір", у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідач у своєму відзиві просить зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню, у зв`язку з визнанням позовних вимог. Проте, дане клопотання не відповідає нормам Закону України "Про судовий збір", оскільки, позовні вимоги Відповідач визнає частково, а не в повному обсязі.

Підприємством зроблено перерахунок заборгованості за оплату теплової енергії, пені, інфляційних витрат та 3% річних з урахуванням строків позовної давності. Інші пояснення, наведені Відповідачем у відзиві на позовну заяву є такими, що не відповідають дійсності і мають бути судом відхилені. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити в частині стягнення 7191,22 грн. основного боргу, 3092,24 грн. пені, 337,61 грн. 3% річних та 581,93 грн. інфляційних втрат.

12.04.2021 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме просить збільшити позовні вимоги у справі, а саме основний борг на суму 527,86 грн., 63,34грн. пеню та 0,52 грн. 3% річних. Оскільки відповідач не здійснив оплату за лютий 2021.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, зокрема, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Щодо вимоги позивача про зменшення та збільшення позовних вимог, то вказані вимоги у відповідності до ст.46 ГПК України не суперечить законодавству України, не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, є прийнятими судом.

На день розгляду справи сума боргу становить 11794,72 грн., в т.ч.:

-7719,08 грн. основний бог;

-3155,58 грн. пеня;

- 338,13 грн. 3% річних;

- 581,93 грн. інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.10.2014 між Державним комунальним підприємством Луцьктепло (далі теплопостачальна організація, позивач) та та Публічним акціонерним товариством "Електротермометрія" (Споживач) укладений договір купівлі-продажу (постачання) теплової енергії №2-1 (а.с.6-8).

Відповідно до п. 1.1 Договору Теплопостачальна організація відпускає теплову енергію у вигляді гарячої води Споживачу, який зобов`язаний оплатити прийняту теплову енергію та дотримуватися передбаченого Договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію системи теплоспоживання (тепловикористального обладнання).

Згідно з п. 1.2 вищевказаного Договору теплова енергія використовується Споживачем через тепловикористальні установки для підтримання належного температурного режиму (обігрівання) належних йому приміщень (централізованого опалення).

В п. 2.2.16 Договору зазначено, що Споживач зобов`язаний своєчасно з`являтися до Теплопостачальної організації або направити свого уповноваженого представника для отримання рахунків на оплату теплової енергії, надання Теплопостачальній організації показників приладів обліку теплової енергії у строки, встановлені договором.

Відповідно до п. 3.1, п. 3.1.1, п. 3.1.2 Договору споживач оплачує Теплопостачальній організації вартість теплової енергії за встановленими тарифами згідно з показами приладів обліку (з врахуванням фактично спожитої теплової енергії до кінця розрахункового місяця), які надаються Споживачем до 20 числа розрахункового місяця в Теплопостачальну організацію. Вартість хімочищеної води, яка витрачається на заповнення теплових мереж при проведенні ремонтних робіт та теплової енергії, витраченої для її підігріву; втрати теплової енергії (тепловіддачі) транзитних трубопроводів централізованої системи опалення та нормативні втрати ХОВ і теплової енергії (згідно з Додатком №1 даного Договору) від зони розподілу тепломереж до місця встановлення приладів обліку, яка встановлюється Сторонами в Додатку до даного Договору.

Пунктами 3.2 та 3.3 Договору визначено, що Сторони погодили, що рахунок за відповідний місяць, наданий Споживачу Теплопостачальною організацією, є одночасно актом приймання-передачі теплової енергії. Споживач зобов`язується щомісячно сплачувати за теплову енергію в наступному порядку: - передоплату - до 01 числа розрахункового місяця, яка обраховується відповідно до розрахункового середньомісячного теплового навантаження згідно Додатку № 1 до Договору. Теплопостачальна організація може надавати Споживачу рахунок на оплату. Такий рахунок вручається Споживачу особисто або надсилається йому поштовим відправленням за вказаною у цьому Договорі адресою до 25-го числа місяця включно, що передує розрахунковому. У разі неотримання рахунку у вказаний у цьому пункті строк, Споживач (його представник) має право прибути для отримання рахунку в приміщення Теплопостачальної організації не пізніше 28-го числа місяця, що передує розрахунковому. - остаточний розрахунок - до 01 числа місяця наступного за розрахунковим, на підставі рахунку, який вручається Споживачу особисто або надсилається йому поштовим відправленням за вказаною у цьому Договорі адресою до 25-го числа (включно) розрахункового місяця в приміщенні Теплопостачальної організації.

Пунктом 2.2.13 Договору передбачено, що Споживач зобов`язується своєчасно здійснювати оплату теплової енергії. В разі несвоєчасної оплати сплачувати на вимогу Теплопостачальної організації штрафні санкції.

У пункті 5.4 Договору вказано; що при порушенні строку оплати теплової енергії Споживач сплачує Теплопостачальній організації пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше 100% від суми боргу.

Однак, Відповідач в порушення вищеперелічених умов Договору оплату не здійснив.

Таким чином, у Відповідача перед ДКП "Луцьктепло" виникла заборгованість за неоплачену теплову енергію нежитлового приміщення загальною площею 16,95 м2, що знаходиться за адресою бульвар Дружби Народів, 4.

За період з 01.02.2018 по 28.02.2021 позивач нарахував відповідачу 7719,08 грн. за відпущену йому теплову енергію, що підтверджується рахунками на оплату за теплову енергію (а.с.12-32, 62).

11.09.2019 на адресу Відповідача скеровано вимогу-повідомлення № 3734/14, в якій проінформовано про наявність заборгованості за отримані послуги з постачання теплової енергії та необхідність її погашення.

Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати наданих послуг по договору

своєчасно та в повному обсязі не виконав, що і спричинило звернення позивача з позовом.

Таким чином, на день розгляду справи заборгованість по договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії №2-1 від 22.10.2014 становить 7719,08 грн. (період з 01.02.2018 по 28.02.2021).

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно Закону України "Про теплопостачання" теплопостачальна організація має право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами. В свою чергу, ч. 6 ст. 19 даного Закону зобов`язує споживача послуг щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що передбачено статтею 629 ЦК України.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування штрафу, пені за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також інфляційних та процентів річних, та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Приписами ст. 216-218 ГК України, передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідність до положень ст. 1 Закону України "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" визначено, що за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги суб`єкти підприємницької діяльності сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було включено до ціни позову вимоги щодо стягнення з відповідача суми пені в розмірі 3155,58 грн. нарахованої за період з 13.03.2020 по 31.10.2020, за період з 01.12.2020 по 10.03.2021 та за період з 01.04.2021 по 12.04.2021).

Судом встановлено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань по оплаті за отриману відповідачем теплову енергію, згідно перевіреного судом розрахунку позивача, останнім було нараховано відповідачу 3155,58 грн. є арифметично вірною, підставною та підлягає до стягнення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому відповідно застосовується за прострочку виконання грошового зобов`язання незалежно від домовленості сторін.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягненні пені чи штрафу.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо з 16 по 31 число вона індексується починаючи з наступного місяця.

Нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою таких нарахувань. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, за період прострочки.

Згідно з представленими розрахунками (а.с.58, 61) позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 581,93 грн. інфляційних втрат та 338,13 грн. трьох процентів річних за період з 02.04.2018 по 10.03.2021, з 02.05.2018 по 10.03.2021, з 01.06.2018 по 10.03.2021, з 02.01.2019 по 10.03.2021, з 01.02.2019 по 10.03.2021, з 01.03.2019 по 10.03.2021, з 01.04.2019 по 10.03.2021, з 02.05.2019 по 10.03.2021, з 01.07.2019 по 10.03.2021, з 02.08.2020 по 10.03.2021, з 03.09.20120 по 10.03.2021, з 02.03.2020 по 10.03.2021, з 01.04.2020 по 10.03.2021, з 04.05.2021, з 01.12.2020 по 10.03.2021, з 04.01.2021 по 10.03.2021, з 01.02.2021 по 10.03.2021, з 01.03..2021 по 10.03.2021.

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних, які нараховані по кожному рахунку окремо, погоджується з ними повністю.

Контррозрахунку нарахування пені та 3% річних, інфляційних втрат відповідачем не подано.

Щодо твердження Відповідача щодо нарахувань за лютий 2018 судом враховано наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії № 2-1, укладеного між ДКП "Луцьктепло та ПАТ "Електротермометрія" 22.10.2014, споживач зобов`язується щомісячно сплачувати за теплову енергію до 01 числа місяця наступного за розрахунковим.

Отже, плату за лютий 2018 року, Відповідач мав здійснити до 01.04.2018.

Перебіг позовної давності розпочинається на наступний день, після дня, в який зобов`язання повинно було бути виконаним. Отже, строк позовної давності розрахункового періоду за лютий 2018 (до 01.04.2021) не минув на час подання позовної заяви в господарський суд. Відповідно, не минув строк позовної давності для нарахування інфляційних витрат та 3% річних за цей період.

Згідно ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оплату за січень 2020 року Відповідач мав здійснити до 01.03.2020.

Оскільки заборгованість за теплову енергію не сплачено, з 02.03.2020 Відповідачу нараховано пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, тобто нарахування пені з 02.03.2020 по 12.03.2020 здійснено поза межами строку позовної давності. Позовну заяву про стягнення заборгованості з ПАТ "Електротермометрія" в господарський суд скеровано 12.03.2021, тому строк нарахування пені застосовується з 13.03.2020.

Щодо вимоги відповідача про зменшення на 50% сплачено судового збору у зв`язку з частковим визнанням позову, судом враховано наступне.

Відповідно до ч. З ст. 7 Закону України "Про судовий збір", у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Дане клопотання відповідача не відповідає нормам Закону України "Про судовий збір", оскільки, позовні вимоги Відповідач визнає частково, а не в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором купівлі-продажу (постачання) теплової енергії №2-1 від 22.10.2014 підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 11794,72 грн., в т.ч.:7719,08 грн. основний бог, 3155,58 грн. пеня, 338,13 грн. 3% річних, 581,93 грн. інфляційних втрат.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Електротермометрія (вулиця Ковельська, 40, місто Луцьк, Волинська область, 43001, ) на користь Державного комунального підприємства Луцьктепло (вулиця Гулака Артемовського, будинок 20, місто Луцьк, 43005, ) 11794,72 грн. заборгованості (одинадцять тисяч сімсот дев`яносто чотири гривні сімдесят дві копійки), в т.ч.:7719,08 грн. основний бог, 3155,58 грн. пеня, 338,13 грн. 3% річних, 581,93 грн. інфляційних втрат та 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар