ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" квітня 2021 р. Cправа № 902/66/20

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В."

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Приватне підприємство "Корпорація Максимум", ОСОБА_2 , Державний реєстратор Стрижавської селищної ради Луценко Євгеній Васильович, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, Приватний нотаріус Скутельник Інна Анатоліївна

про розірвання договору-купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсними рішень, оформлених протоколом загальних зборів та скасування реєстраційних дій

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/66/20 за позовом за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В.", за участі у справі Приватного підприємства "КОРПОРАЦІЯ МАКСИМУМ", ОСОБА_2 , Державного реєстратора Стрижавської селищної ради Луценка Євгенія Васильовича, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради та Приватного нотаріуса Скутельник Інни Анатоліївни в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів про розірвання договору-купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсними рішень, оформлених протоколом загальних зборів та скасування реєстраційних дій.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 (суддя Тварковський А.А.) позов задоволено частково. Розірвано договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018 та додаткову угоду №1 до вказаного договору від 03.12.2018. Визнано недійсним рішення загальних зборів щодо затвердження продажу позивачем частки в статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." та затвердження припинення участі в Товаристві ОСОБА_1 у зв`язку із продажем нею своєї частки товариству з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ", оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018. Визнано недійсним рішення загальних зборів щодо затвердження нового складу учасників ТОВ "Династія В.В." з наступним розподілом часток: ПП "Корпорація Максимум" - внесок 3300000 грн, частка - 30%; ТОВ "ВІП РЕНТ" - 7700000, частка - 70%, оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018. Визнано недійсним рішення загальних зборів щодо затвердження нової редакції статуту ТОВ "Династія В.В." шляхом викладення його у новій редакції, оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018. Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 05.11.2018 №3013921, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників; від 24.04.2019 №4013921, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників; від 13.11.2019 №5013921, інші зміни; від 13.11.2019 №6013921, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, зміна керівника юридичної особи. У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними рішень загальних зборів щодо обрання головою загальних зборів Товариства - ОСОБА_3 , а секретарем - ОСОБА_1 , а також щодо уповноваження директора Товариства чи довірених ним осіб здійснити усі необхідні дії для реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу та змін до установчих документів ТОВ "Династія В.В.", оформлених протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018, відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 вказане рішення Господарського суду Вінницької області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.11.2020 рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 у справі №902/66/20 скасовано. Справу №902/66/20 направлено на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу документообігу суду від 23.12.2020 справу №902/60/20 розподілено судді Матвійчуку В.В..

Ухвалою суду від 28.12.2020 справу № 902/66/20 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 26.01.2021.

За наслідками судового засіданні 26.01.2020 підготовче засідання відкладено на 23.02.2021, про що судом постановлено відповідну ухвалу.

09.02.2021 на адресу суду надійшло клопотання третьої особи Приватного нотаріуса Скутельник Інни Анатоліївни за № 36/01-16 від 01.02.2021 про розгляд справи без її участі.

При розгляді справи 23.02.2021, за клопотанням представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Сувалова В.М., до матеріалів справи долучено пояснення ОСОБА_2 по суті позовних вимог.

Ухвалою суду від 23.02.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 902/66/20 на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 23.03.2021.

Виконавши завдання підготовчого провадження, суд 23.03.2021 закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті, призначивши судове засідання на 20.04.2021, про що постановив відповідну ухвалу.

23.03.2021, після закриття судового засідання, на адресу суду надійшло клопотання №б/н від 19.03.2021 (вх. №01-34/2730/21) представника позивача - адвоката Швець В.Ю. про відкладення судового засідання, що призначене на 23.03.2021.

14.04.2021до канцелярії суду подано клопотання № 04/4/1 від 14.04.2021 за підписом директора ТОВ «Династія В.В.» Галіцької В.В. про передачу справи № 902/66/20 до Господарського суду Київської області у провадженні якого перебуває справа № 911/698/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Династія В.В.», для розгляду спору в межах цієї справи.

16.04.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання №02-29/63 від 15.04.2021 скріплене електронним цифровим підписом арбітражного керуючого розпорядника майна ТОВ «Династія В.В.» Бєлової О.А. про передачу справи № 902/66/20 до Господарського суду Київської області в провадженні якого перебуває справа № 911/698/21 про банкрутство ТОВ «Династія В.В.», для розгляду спору по суті в межах справи № 911/698/21.

20.04.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання №б/н від 20.04.2021 (вх. №01-34/3662/14) скріплене електронним цифровим підписом представника позивача - адвоката Швець В.В. про відкладення судового засідання, призначеного на 20.04.2021, з підстав запровадження у м. Києві жорстких карантинних обмежень та перехід в режим дистанційної (надомної) роботи.

На визначену судом дату представники позивача, відповідачів та треттіх осіб не з`явилися. Про час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином, і спосіб визначений ухвалою суду від 23.03.2021.

Розглядаючи клопотання № 04/4/1 від 14.04.2021 директора ТОВ «Династія В.В.» Галіцької В.В. та клопотання №02-29/63 від 15.04.2021 арбітражного керуючого розпорядника майна ТОВ «Династія В.В.» Бєлової О.А. про передачу справи № 902/66/20 до Господарського суду Київської області в провадженні якого перебуває справа № 911/698/21 про банкрутство ТОВ «Династія В.В.», для розгляду спору по суті в межах справи № 911/698/21, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження в справі про банкрутство, в тому числі справи в спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Дана категорія справ, виходячи з умов частини 9 статті 30 ГПК України, належить до справ із виключною підсудністю, що розглядаються господарськими судами за місцезнаходженням боржника.

21.10.2019, введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 за №2597-VIII, згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень якого з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження в таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Справа № 911/698/21, провадження в якій про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." відкрито 30.03.2021, розглядається з урахуванням положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна по справі призначено арбітражного керуючого Бєлову О.А.

Відповідно до частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Таким чином, норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх майнових спорів у межах справи про банкрутство з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього його майна до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, задля повного (часткового) задоволення вимог кредиторів боржника.

За частиною 3 вказаної статті матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

За таких обставин, з урахуванням положень Кодексу України з процедур банкрутства, справи щодо майна боржника, який перебуває в процедурі банкрутства, повинні розглядатись у межах справи про банкрутство тим самим складом суду, який здійснює розгляд такої справи по суті.

При цьому суд зважає, що предметом позову у справі № 902/66/20 є розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Династія В.В.» від 02.11.2018. Тобто спір у даній справі стосується корпоративних прав учасників товариства, а не безпосередньо майна товариства.

Зважаючи на наведене, суд не вбачає правових підстав для передачі справи № 902/66/20 за виключною підсудністю для розгляду Господарським судом Київської області, в провадженні якого перебуває справа № 911/698/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В."

Розглядаючи клопотання №б/н від 20.04.2021 (вх. №01-34/3662/14) представника позивача - адвоката Швець В.В. про відкладення судового засідання, призначеного на 20.04.2021, з підстав запровадження у м. Києві жорстких карантинних обмежень та перехід в режим дистанційної (надомної) роботи, суд не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В аспекті викладеного, суд враховує принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Поруч з цим, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Запровадженні карантинні заходи, на які посилається заявник клопотання, не передбачають обмеження гарантованої ст. 33 Конституції України свободи пересування, зокрема - в межах м. Києва (місцезнаходження представника позивача), зважаючи на що не вбачається будь-якого обґрунтування існування об`єктивних перешкод в участі у судовому засіданні, явку в яке не було визнано обов`язковою.

Крім того, суд зазначає, що представником позивача в обґрунтування клопотання не подано до суду відповідних доказів в підтвердження того, що запроваджені протиепідемічні заходи створюють об`єктивні перешкоди для розгляду даної справи.

Зважаючи на те, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, розгляд цієї справи уже неодноразово відкладався, тому учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, і на подання будь-яких пояснень чи інших заяв по суті справи, а також з огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні.

З урахуванням неявки учасників справи суд зважає на положення ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У судовому засіданні 20.04.2021 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Предмет спірних правовідносин становить розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 02.11.2018 і додаткової угоди №1 від 03.12.2018 до нього, що укладені між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ", та відновлення майнового та правового стану позивача, як учасника товариства, що існував до укладення спірного договору купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що 02.11.2018 між ОСОБА_1 (позивач, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ" (відповідач 1, Покупець) укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." (відповідач 2, Товариство) (далі - Договір), до якого згодом внесено зміни додатковою угодою №1 від 03.12.2018 в частині вартості частки в статутному капіталі, що продавалася. Внаслідок невиконання відповідачем 2 обов`язку за вказаним договором щодо сплати позивачу фактично переданої частки статутного капіталу Товариства, позивач просить розірвати такий договір через порушення його істотних умов. За вказаних обставин, на думку ОСОБА_1 , відчужені права на частку в статутному капіталі ТОВ «Династія В.В.» підлягають поверненню до продавця за Договором.

Поряд з цим, у зв`язку з укладенням спірного договору від 02.11.2018, протоколом № 9 загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." було оформлено ряд рішень, які, як наслідок, підлягають визнанню недійсними, а тому, і усі похідні реєстраційні дії, здійснені на підставі вказаного оспорюваного протоколу та після нього підлягають скасуванню.

Відповідач 1 - ТОВ "ВІП РЕНТ" у поданому до суду відзиві позов в частині пред`явлених вимог до ТОВ "ВІП РЕНТ" щодо розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі визнав. (т.1, а.с. 63-66)

Відповідач 2 - ТОВ «Династія В.В.» проти задоволення позову заперечив, виклавши свої доводи у відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 79-83) та додаткових поясненнях (т.2, а.с. 93-100), де останній акцентував увагу на тому, що п.п 4.1 п.4 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018 передбачено, що сторони домовились про ціну частки, яка становить 770000 грн. Відповідачем 2 не заперечується, що у період з 17.12.2018 по 20.12.2018 покупцем ТОВ "ВІП РЕНТ" було сплачено вартість вказаної частки в загальному розмірі 770000 грн. Таким чином, відповідно до умов первинного договору покупець повністю виконав зобов`язання перед продавцем, провівши розрахунок в повному обсязі. Натомість відповідачем 2 заперечується факт укладання додаткової угоди №1 від 03.12.2018 до спірного договору, оскільки: по-перше, вартість частки була визначена сторонами у розмірі 770 000 грн, що складало 10% частки продавця у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." від загальної вартості 7700000 грн, зазначена частка на момент укладення додаткової угоди не змінювалась; по-друге, відповідно до розписки від 11.11.2019 ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 , а вона прийняла грошові кошти в сумі 50000 доларів США, що є еквівалентом 1226155 грн станом на 20.02.2020 в рахунок подальшого продажу 100 % частки в статутному капіталі ТОВ "ВІП РЕНТ", тобто ОСОБА_4 фактично отримала значу суму коштів від ОСОБА_2 за продаж частки в статутному капіталі ТОВ "ВІП РЕНТ", знаючи про те, що нею не виконані зобов`язання перед ОСОБА_1 та завідомо вводячи в оману ОСОБА_2 ; по-третє, відповідно до розписки від 23.04.2019 ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 500000 доларів США за продаж ТОВ "ВІП РЕНТ" частки у розмірі 20% у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.". З витягу ЄДРПОУ вбачається, що ОСОБА_1 станом на 23.04.2019 не була засновником ТОВ "ВІП РЕНТ" або його посадовою особою, та отримала від ОСОБА_2 грошові кошти саме за продаж ТОВ "ВІП РЕНТ" частки у розмірі 20% у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.".

На думку відповідача 2, вказане свідчить про злочинну домовленість між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , відтак як наслідок про те, що додаткова угода №1 була укладена після отримання від ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_4 11.11.2019 та ОСОБА_1 23.04.2019. По даному факту ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів про вчинення кримінальних злочинів.

Окрім того відповідача 2 наголосив на тому, що предмет позову в частині скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи від 24.04.2019 та від 13.11.2019 року порушує право власності добросовісного набувача ОСОБА_2 , який є власником частки ТОВ "Династія В.В.". Зазначені реєстраційні дії були внесені на підставі рішень загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." від 23.04.2019, оформлених протоколом №10, та 11.11.2019, оформлених протоколом №11, якими, зокрема, було затверджено продаж частки ТОВ "ВІП РЕНТ" на користь ОСОБА_2 . Натомість, як вказав відповідач 2, позивач не заявила вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів ТОВ "Династія В.В." від 23.04.2019 та від 11.11.2019, договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.". Матеріали справи не містять доказів визнання недійсними рішень цих загальних зборів та договору в судовому порядку, що зумовлює безпідставність таких вимог. Більше того, матеріали реєстраційної справи також не містять жодних додатків до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018.

Також відповідача 2 зауважив, що будучи присутньою на загальних зборах учасників ТОВ "Династія В.В.", ОСОБА_1 не висловила жодних зауважень стосовно відступлення ТОВ "ВІП РЕНТ" частки у ТОВ "Династія В.В." у розмірі 20% ОСОБА_2 , що, на думку відповідача 2, узгоджується із відповідною розпискою. При цьому, як стверджує відповідач 2, матеріли справи не містять доказів того, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були наявні відомості про заборону відчуження частки у розмірі 70% або будь-якої іншої частки статутного капіталу ТОВ "Династія В.В.", а тому ОСОБА_2 набув право власності на частку без обмежень.

За твердженнями відповідача 2, позивачем, в силу приписів ст.10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та ст.388 ЦК України, не доведено факту, що частка статутного капіталу ТОВ "Династія В.В." у розмірі 20% перебуває у неправомірному володінні ОСОБА_2 . Не доведено позивачем і наявність обставин, що дають можливість витребувати майно добросовісного набувача (ч.1 ст.388 ЦК України). Частка у статутному капіталі вибула від ОСОБА_1 внаслідок її волі, тому вказані обставини виключають можливість задоволення позову про витребування майна від набувача на підставі ст.378, 388 ЦК України шляхом скасування державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей стосовно ОСОБА_2 . На підтвердження своїх доводів навів правові позиції Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №756/13683/16-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц та від 01.08.2019 у справі №908/439/18.

Окрім того, відповідач 2 у своїх додаткових поясненнях, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.10.2019 у справі №923/876/16, вказав на невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права, а також на не вірно визначений суб`єктний склад сторін у справі, що також є наслідок відмови в позові.

Третя особа - Приватне підприємство "КОРПОРАЦІЯ МАКСИМУМ" проти позову заперечила, надавши письмові пояснення (а.с.140-143, т.1), за змістом яких третя особа не визнає факту укладення додаткової угоди 1 до спірного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.". Поряд з цим наголошує про те, що з позивачем відбувся розрахунок за спірним договором в повному обсязі. Окрім того, в поясненнях зазначено, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 500000 доларів США за продаж ТОВ "ВІП РЕНТ" частки у розмірі 20% у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.", що відбулося уже після того як позивач перестав бути учасником ТОВ "Династія В.В.". Такі дії, на думку третьої особи, свідчать про злочинну домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (одноосібний учасник ТОВ "ВІП РЕНТ"). За даним фактом ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів про вчинення кримінального злочину.

Третя особа - державний реєстратор Стрижавської селищної ради Луценко Євгеній Васильович відповідно до надісланого клопотання від 12.05.2020 (т. 3, а.с.18) щодо вирішення спору поклався на розсуд суду та просив розглядати справу за його відсутності.

Третя особа - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, у своєму вступному слові поклалася на розсуд суду при вирішенні даного спору (т.1, а.с. 129-131).

Суд зважає, що наведені позиції учасників справи подано до суду при розгляді справи попереднім складом суду, до ухвалення Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду постанови в даній справі про скасування рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 у справі №902/66/20 і направлення справи №902/66/20 на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

Під час нового розгляду справи свою позицію щодо правовідносин у справі надано виключно третіми особами - ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Скутельник Інною Анатоліївною.

Так, третя особа - ОСОБА_2 в поясненнях (т. 6, а.с. 147-158), заперечує проти позову посилаючись на позицію Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 12.11.2020 у даній справі, та наголошує, що відповідачем 1 не було допущено істотного порушення умов Договору. На переконання третьої особи, часткове невиконання умов спірного Договору, не можна вважати істотним порушенням договору.

Окрім того, третя особа стверджує, що факт укладення Додаткової угоди № 1 між ОСОБА_1 (позивач, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІП РЕНТ» (відповідач 1, Покупець) саме 03.12.2018 є суперечливим та доводиться позивачем у спосіб визначений чинним законодавством. За доводами останньої, вказана угода була укладена після 23.04.2019 (час отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 500 000,00 доларів США за 20 % частки статутного капіталу ТОВ «Династія В.В.» та відповідних договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Династія В.В.»: покупцю Приватному підприємству «Корпорація Максимум» 10% статутного капіталу (що становить 1 100 000,00 грн) та покупцю ОСОБА_2 - 20 % статутного капіталу (що становить 2 200 000,00 грн). Тобто, зазначена додаткова угода була укладена після повного виконання сторонами основної угоди та укладення інших угод із третіми особами що продажу часток.

Також третя особа заперечує щодо задоволення вимог про скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи від 24.04.2019 № 4013921, від 13.11.2019 № 5013921 та від 13.11.2019 № 6013921, з огляду на те, що зазначені реєстраційні дії здійснено на підставі правочинів які не є предметом спору в даній справі.

Третя особа - приватний нотаріус Скутельник Інна Анатоліївна в заяві, що надійшла до суду 09.02.2021, поклалась на розсуд суду при вирішенні спору, та просила розглядати справи у її відсутність (т. 6, а.с. 118).

З`ясувавши позицію представників сторін, третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив таке.

Відповідно до розділу 5.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." (надалі також Товариство) (т.2, а.с.21-43) в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В." №8 від 25.10.2018, Товариство має статутний капітал у розмірі 11000000 грн: внесок учасника товариства ОСОБА_1 складає - 70% статутного капіталу товариства; внесок учасника товариства Приватного підприємства "Корпорація Максимум" складає - 30% статутного капіталу товариства.

02.11.2018 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ" укладено Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." (т.1, а.с.27,28; т.2, а.с. 83-85). Відповідно до п.1.1 цього Договору Продавець передає у власність Покупця частку у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." у розмірі 7700000 грн, що становить 70% статутного капіталу Товариства, а Покупець приймає цю частку та сплачує за неї грошову суму у розмірі та порядку визначеному Договором.

Розділом 4 Договору купівлі-продажу передбачалося, що сторони домовилися про ціну частки, яка становить 770000 грн. При цьому Покупець зобов`язаний оплатити вартість частки протягом двох місяців з дня укладення даного Договору.

Актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ "ВІП РЕНТ" засвідчено факт передачі та оплати вказаної частки на виконання умов Договору купівлі-продажу, та відсутність матеріальних претензій у сторін у зв`язку з передачею частки. (т.1, а.с.32; т.2, а.с.82).

02.11.2018 відбулися загальні збори учасників ТОВ "Династія В.В.", оформлені протоколом №9 (т.1, а.с.30,31; т.2, а.с.79-81), на яких були прийняті наступні рішення:

- обрання головою загальних зборів Товариства - ОСОБА_3 , а секретарем - ОСОБА_1 ;

- затвердження продажу ОСОБА_1 частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." та затвердження припинення участі в Товаристві ОСОБА_1 у зв`язку із продажем нею своєї частки Товариству з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ";

- затвердження нового складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." з наступним розподілом часток: Приватне підприємство "Корпорація Максимум" - внесок 3 300 000 грн, частка - 30%; Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ" - 7700000, частка - 70%;

- затвердження нової редакції статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." шляхом викладення його у новій редакції;

- уповноваження директора Товариства чи довірених ним осіб здійснити усі необхідні дії для реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу та змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В.".

В подальшому ці рішення знайшли своє відображення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.57-62).

Між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ" укладено Додаткова угода №1 від 03.12.2018 до Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." (т.1, а.с. 29).

Відповідно до умов вказаної Додаткової угоди сторони дійшли висновку внести зміни в основний Договір виклавши певні пункти у новій редакції. Зокрема: п.4.1 Договору викладено в такій редакції " 4.1 Сторони домовились, що ціна частки становить 1155000 (один мільйон сто п`ятдесят п`ять тисяч) грн": п.4.2 Договору - " 4.2 Покупець зобов`язаний оплатити вартість частки протягом трьох місяців з дня укладення даного Договору"; п.4.3 - " 4.3 Покупець має право здійснювати оплату вартості частки частинами, але повний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше строку, що вказаний у п.4.2 цього Договору".

За наданою відповідачем 2 випискою по рахунку за період з 02.01.2018 по 21.01.2020 убачається перерахування коштів за оплату частки в статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." на загальну суму 770 000 грн.

В подальшому ТОВ "ВІП РЕНТ" на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 23.04.2019 (т. 2, а.с.101-106) відчужило частки в статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." покупцю Приватному підприємству "Корпорація Максимум" 10% статутного капіталу (що становить 1 100 000 грн) та покупцю ОСОБА_2 20 % статутного капіталу (що становить 2 200 000 грн).

Загальними зборами учасників ТОВ "Династія В.В." від 23.04.2019, які оформлені протоколом №10, було затверджено продаж частини частки в статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." новим учасникам, затверджено вступ нових учасників, їх склад з новим розподілом часток, а також нову редакцію статуту (т. 1, а.с.107-109).

11.11.2019 Загальними зборами учасників ТОВ "Династія В.В." прийнято рішення про призначення на посаду директора ТОВ "Династія В.В." ОСОБА_2 (т.2, а.с.138,139)

За наслідками вказаних рішень зборів здійснено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 24.04.2019 року №4013921, від 13.11.2019 №5013921, інші зміни, а також державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 13.11.2019 №6013921, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, зміна керівника юридичної особи.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, позицій відповідачів та третіх осіб, а також щодо оцінки наявних у справі доказів, суд виходив із такого.

Підставою розірвання Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Династія В.В." від 02.11.2018 та Додаткової угоди № 1 від 03.12.2018 до нього позивач зазначає не виконання Покупцем обов`язку щодо оплати вартості відчуженої частки статутного капіталу.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями ст. ст. 612, 611 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Як вбачається із встановлених обставин, в Договорі купівлі-продажу від 02.11.2018 сторони домовилися про ціну частки, яка становить 770 000 грн. Вказана сума була перерахована Покупцем протягом періоду з 17.12.2018 по 20.12.2018, про що вказують обидві сторони Договору, та підтверджується випискою по рахунку ТОВ «ВІП РЕНТ» за період з 02.01.2018 по 21.01.2020 (т.1, а.с. 67)

За доводами позивача 03.12.2020 між Покупцем та Продавцем укладено додаткову угоду №1 до Договору купівлі-продажу частки, в якій змінено ціну частки на 1 155 000 грн.

Водночас, ТОВ «Династія В.В.» та ОСОБА_2 заперечують факт укладення Додаткової угоди № 1 саме 03.12.2018, зазначаючи що така угода була укладена після повного виконання сторонами основної угоди та укладення інших угод із третіми особами щодо продажу часток.

При цьому суд зважає на вказівку Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, наведену у постанові від 12.11.2020 у даній справі, про необхідність дослідження та встановлення дійсного момент фактичного укладення Додаткової угоди №1, та встановлення чи було виконано Договір купівлі-продажу частки від 02.11.2018 станом на момент укладення Додаткової угоди.

Так, при розгляді справи попереднім складом суду, 02.03.2020 представником відповідача 2 - ТОВ «Династія В.В.» було подано клопотання про призначення у справі почеркознавчої та технічної експертизи Додаткової угоди № 1 від 03.12.2018, за результатами якого судом 28.04.2020 постановлено ухвалу про відмову в задоволенні такого клопотання.

При новому розгляді справи жодна із сторін у справі не заявила про необхідність призначення судової експертизи. До того ж, в жодне судове засідання, що проведені в межах підготовчого провадження, позивач та відповідачі не з`явились, будь - яких пояснень, клопотань чи заяв з викладом своїх позицій не надали.

З огляду на мовчазну позицію сторін у справі суд зважає на наступні приписи процесуального Закону.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).

Відповідно до положень частин 1 та 3 ст. 74, ст.ст. 76 - 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому суд зважає на положення ч.1 ст.177 ГПК України, яка визначає, що завданням підготовчого провадження, з поміж іншого, є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Положеннями п.7 ч.2 ст. 182 ГПК України передбачено, що суд у підготовчому засіданні, зокрема з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання.

Суд констатує, що зі сторони учасників справи будь-яких дій, направлених на встановлення фактичної дати укладення Додаткової угоди №1 не вчинено, а тому суд не убачає необхідності у призначенні експертизи, як то вказано у ст. 99 ГПК України.

Поряд з цим, враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, наведені у постанові від 12.11.2020 у даній справі, суд зважає на таке.

Розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

Водночас глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до ч. 4 ст. 692 ЦК України якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар.

Натомість у цій справі судами встановлено, що Покупець отримав товар - частку у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.", та здійснив оплату в сумі 770 000 грн.

За таких умов підлягає застосуванню ч. 3 ст. 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

За висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 12.11.2020, такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар і частково оплатив, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами. Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд наголосив, що такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із ч. ч. 1, 2 статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. При цьому, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як зазначалось вище по тексту рішення, у поданій до суду позовній заяві позивач просить суд розірвати Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 02.11.2018 та Додаткову угоду № 1 до нього.

При новому розгляді справи судом достеменно встановлено виконання спірного Договору в частині передачі частки у статному капіталі Товариства в день його укладення, тобто 02.11.2018, що відповідно до висновків Верхового Суду у складі Касаційного господарського суду, наведених у постанові від 12.11.2020 в даній справі, виключає підстави для розірвання спірного Договору.

Викладене дозволяє господарському суду дійти висновку про обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту відновлення порушеного права, оскільки правомірною в даному випадку буде позовна вимога про стягнення неотриманих коштів, обумовлених Додатковою угодою № 1.

За таких обставин позовну вимогу про розірвання Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." від 02.11.2018 та Додаткової угоди № 1 від 03.12.2018 до нього, що укладені між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІП РЕНТ", суд визнає необгрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги про скасування рішень загальних зборів учасників ТОВ "Династія В.В.", оформлених протоколом №9 від 02.11.2018 та скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи від 05.11.2018 № 3013921 (інші зміни, зміна складу або інформації про засновників) є похідними від вищевказаної вимоги про розірвання Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." від 02.11.2018 та Додаткової угоди № 1 від 03.12.2018 до нього, а тому також задоволенню не підлягають.

До того ж, як наголошено Верховним Судом у складу Касаційного господарського суду у постанові від 12.11.2020 у даній справі, розірвання договору саме по собі не має наслідком ані повернення позивачу майна, яке було передано на виконання розірваного договору без зустрічного задоволення, ані виникнення в позивача права власності на це майно, а є підставою для виникнення обов`язку відповідача повернути це майно. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18).

Щодо вимог позивача про скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи від 24.04.2019 № 4013921, від 13.11.2019 № 5013921 та від 13.11.2019 № 6013921, суд зважає, що останні вчинялись на підставі протоколів №10 від 23.04.2019 та №11 від 11.11.2019, у відповідності до договорів купівлі-продажу від 23.04.2019 про відчуження на користь ПП "Корпорація Максимум" 10% статутного капіталу ТОВ «Династія В.В.» та на користь ОСОБА_2 20% статутного капіталу ТОВ «Династія В.В.», які не є предметом оскарження у даній справі, та не пов`язані з купівлею - продажем частки за Договором від 02.11.2018, а отже не є похідними вимогами за свою суттю, а відтак заявлені позивачем безпідставно.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав неведених вище.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір за позовною заявою у зв`язку з відмовою в позові покладається на позивача у справі.

Поряд з цим, за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2020. ТОВ «Династія В.В.» квитанцією № 2PL588363 від 13.07.2020 сплачено 28 377,00 грн. судового збору.

За подання касаційної скарги на рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду 30.09.2020 ТОВ «Династія В.В.» квитанцією № 0.0..1 від 01.10.2020, та ОСОБА_2 квитанцією № 0.0..1 від 15.10.2020 сплачено по 42 036,00 грн.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 12.11.2020 скасовано оскаржувані судові рішення в даній справі з направленням справи на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

За наведених обставин, враховуючи, що Верховним Судом сплачений судовий збір за подання апеляційної та касаційних скарг не розподілено у зв`язку з направленням справи на новий розгляд, суд вважає за необхідне вирішити питання розподілу наведених судових витрат.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, витрати ТОВ «Династія В.В.» за подання апеляційної та касаційної скарг, та витрати ОСОБА_2 за подання касаційної скарги, у зв`язку з відмовою в позові, покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Витрати по сплаті судового збору у справі № 902/66/20 залишити за ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Династія В.В.» (вул. Київська, буд.29/11, кв.6, м. Вінниця, 21007; ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 28 377 грн 00 коп., та за подання касаційної скарги в розмірі 42 036 грн. 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 42 036 грн. 00 коп..

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, та на відомі суду адреси електронної пошти учасників: представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; третьої особи Приватного нотаріуса Скутельник І.А. - ІНФОРМАЦІЯ_2; третьої особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради - ; третьої особи Стрижавської селищної ради - ; представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Сувалова В.О. - ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 28 квітня 2021 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - АДРЕСА_1 ;

3 - відповідачу 1 - вул. Київська, буд.16, м. Вінниця, 21007;

4 - відповідачу 2 - вул. Київська, буд.29/11, кв.6, м. Вінниця, 21007 ;

5 - ПП "Корпорація Максимум" - вул. Князів Коріатовичів, буд.45-А, кв.16, м. Вінниця, 21000;

6 - ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 ;

7 - Державному реєстратору Стрижавської селищної ради Луценку Євгенію Васильовичу - вул. 40-річчя Перемоги, буд.7, смт Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210;

8 - Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради - вул. Соборна, буд.59, м. Вінниця, 21050;

9 - Приватному нотаріусу Скутельник І.А. - просп. Коцюбинського, буд.78, м. Вінниця, 21100.