ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 912/1025/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,за участю секретаря судового засідання Хахуди О.В.,

представників учасників справи:

позивача - фізичної особи-підприємця Одинець Валентини Борисівни - Шаповалова Д.В.,

відповідача - акціонерного товариства "ОТП Банк" - Пашиніна О.А.,

третьої особи - ОСОБА_1 - особисто,

розглянувши касаційні скарги фізичної особи-підприємця Одинець Валентини Борисівни (далі - Підприємець)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021

(головуючий суддя - Дармін М.О., судді Іванов О.Г. і Антонік С.Г.) та

додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021

(головуючий суддя - Дармін М.О., судді Іванов О.Г. і Антонік С.Г.)

та касаційну скаргу акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - Банк)

на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021

(головуючий суддя - Дармін М.О., судді Іванов О.Г. і Антонік С.Г.)

зі справи № 912/1025/20

за позовом Підприємця

до Банку

про стягнення 100 000 доларів США,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 )

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Позов було подано до господарського суду Кіровоградської області про стягнення компенсації в сумі 100 000 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову 2 492 150 грн.

2. Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем укладеного фізичною особою-підприємцем Саркісян І.К. (далі - ФОП Саркісян І.К.) і публічним акціонерним товариством (ПАТ) "ОТП Банк" договору оренди нежитлового приміщення, пунктом 4.2.11 якого передбачено виплату ПАТ "ОТП Банк" компенсації в розмірі 100 000 доларів США у разі закінчення строку дії договору у період з 01.01.2017 по 30.11.2019.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції

3. Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 06.10.2020 (суддя Поліщук Г.Б.): позов задоволено; стягнуто з Банку на користь Підприємця компенсацію у розмірі 100 000 доларів США та 37 382,25 грн. судового збору.

4. Рішення мотивовано невиконанням відповідачем взятих на себе за договором оренди зобов`язань у частині виплати грошової компенсації.

5. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021: задоволено апеляційну скаргу Банку; згадане рішення місцевого господарського суду скасовано; ухвалено нове рішення, яким "у задоволенні позовних" відмовлено.

6. Постанову мотивовано тим, що день закінчення дії договору оренди знаходиться поза межами визначеного умовами цього договору строку.

7. Додатковою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021: частково задоволено заяву Банку від 22.01.2021 про розподіл судових витрат у справі; частково задоволено клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу; стягнуто з Підприємця на користь Банку 56 073,38 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, 37 968,75 грн. витрат на професійну правничу допомогу (за пунктом 3.1 договору про надання правової допомоги) та 37 968,75 грн. гонорару успіху (за пунктом 3.2 договору про надання правової допомоги); у задоволенні решти вимог заяви Банку від 22.01.2021 про розподіл судових витрат у справі відмовлено.

8. Додаткову постанову мотивовано обґрунтованістю заяви Банку про розподіл судових витрат у справі саме в зазначених сумах.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

9. У касаційній скарзі до Верховного Суду Підприємець, з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на ухвалення апеляційним господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021 у цій справі та залишити в силі рішення господарського суду Кіровоградської області від 06.10.2020; стягнути з Банку на користь Підприємця понесені судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 37 382,25 грн., сплаченого при поданні позовної заяви, та судового збору в розмірі 74 764,50 грн., сплаченого при поданні даної касаційної скарги.

10. В іншій касаційній скарзі до Верховного Суду Підприємець, з посиланням на пункти 1,3 частини другої статті 287 ГПК України, постанови Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, від 03.10.2019 у справі №912/445/19, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, просить скасувати додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021 з даної справи в частині стягнення з Підприємця витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 37 968,75 грн. і гонорару успіху в розмірі 37 968,75 грн. та відмовити Банку у стягненні цих витрат повністю.

11. Банк у касаційній скарзі, зазначаючи про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021 у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви Банку повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи Підприємця, викладені в касаційних скаргах

12. Судом апеляційної інстанції до визначених у договорі оренди періодів часу невірно застосовано положення частини першої статті 251, частини першої статті 252 та частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які визначають положення "строк". Натомість застосуванню підлягали частини друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України, які визначають період часу як "термін", а не "строк".

13. Апеляційним господарським судом порушено вимоги статей 236, 237, 238 ГПК України.

14. Названим судом безпідставно застосовано до правовідносин сторін статті 251-254, 530 ЦК України та не застосовано положення статей 525, 526, 599, 629 ЦК України, статті 173 Господарського кодексу України.

15. Статтю 124 ГПК України судом апеляційної інстанції в даній справі застосовано без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду у справах №№ 904/4494/18 та 912/445/19.

16. Названим судом невірно витлумачено та застосовано положення частини четвертої статті 126 ГПК України.

17. У визначенні гонорару успіху суд апеляційної інстанції невірно застосував статті 126, 129, 244 ГПК України та постанову Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Доводи Банку, викладені в касаційній скарзі

18. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 №904/3583/19, від 16.02.2021 у справі №910/14138/18, від 22.11.2019 у справі №902/347/18.

Доводи інших учасників справи

19. Банк у відзиві на касаційну скаргу Підприємця на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021 заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції, просить: постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021 залишити без змін, а скаргу - без задоволення; вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надану Банку у Касаційному господарському суді, після касаційного перегляду оскаржуваної постанови, а саме грошової суми в національній валюті України (гривні), еквівалентної 3 000 євро.

20. У відзиві на касаційну скаргу Підприємця на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021 Банк заперечує проти аргументів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність та необґрунтованість і про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

21. Від інших учасників судового процесу відзиви на касаційні скарги не надходили.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

22. Судом першої інстанції у розгляді справи з`ясовано й зазначено, зокрема, таке.

22.1. 01.09.2016 ФОП Саркісяном І.К. (орендодавець) і ПАТ "ОТП Банк" (орендар) укладено договір оренди №02 (далі - Договір), за умовами якого:

- орендодавець передає орендареві за плату у тимчасове користування (оренда) для розміщення відділення орендаря нежитлові офісні приміщення, розташовані за адресою: м. Кіровоград, вул. Декабристів, буд. 6, 2-й поверх, загальною площею 209,8 кв.м, а також відповідні перегородки, зовнішні стіни (об`єкт оренди, об`єкт);

- об`єкт оренди знаходиться у користуванні орендодавця на підставі договору позички нежитлового приміщення б/н від 15.07.2016, укладеного з власником приміщення ОСОБА_1 (додаток №2 до Договору);

- об`єкт оренди надається орендарю на строк оренди, визначений пунктом 6.1 Договору і підлягає поверненню орендодавцеві в останній день строку оренди (пункт 1.3 Договору);

- у разі дострокового припинення Договору за ініціативою орендаря у порядку, передбаченому пунктом 6.3 Договору, або закінчення строку дії Договору з урахуванням пункту 4.2.12 Договору, у період з 01.01.2017 по 30.11.2019 орендар у 15-денний строк з дати отримання письмової вимоги орендодавця виплачує останньому компенсацію у розмірі 100 000 доларів США, шляхом перерахування еквівалента в гривні за офіційним курсом НБУ на дату сплати платежу, на рахунок орендодавця, визначений в його письмовій вимозі. Компенсація виплачується орендарем не пізніше дати підписання сторонами актів приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди, при умові, що така вимога виставлена за 15 календарних днів до дати оплати (пункт 4.2.11 Договору);

- зазначена компенсація не виплачується орендодавцю в разі продовження цього договору або укладення нового договору оренди щодо об`єкта оренди у порядку, визначеному пунктом 6.1 цього договору (пункт 4.2.12 Договору);

- компенсація, зазначена у пункті 4.2.11 Договору, включає суму по всім можливим: претензіям; вимогам щодо компенсації вартості ремонту для приведення приміщення у стан, що дозволяє здавати його у наступну оренду; збиткам орендодавця до орендаря (пункт 4.2.13 Договору);

- даний договір вступає в силу з дати його укладення. Строк оренди складає період з 01.01.2017 і по 30.11.2019 включно (пункт 6.1 Договору).

22.2. Додатковою угодою від 01.09.2016 №1 до Договору його сторони внесли зміни до Договору в частині розміру орендної плати та порядку її сплати.

22.3. Вказане приміщення передано орендареві за актом приймання-передачі.

22.4. Звертаючись з позовом у даній справі, позивач як підставу виплати компенсації, визначену Договором, зазначає другу умову з наведених у пункті 4.2.11 цього договору, а саме - закінчення строку дії Договору у період з 01.01.2017 по 30.11.2019.

Натомість відповідач, заперечуючи проти позову, вказує, що датою закінчення строку дії Договору є 01.12.2019, з чого, на його думку, випливає, що підстави для виконання умов, визначених пунктом 4.2.11 Договору, відсутні.

22.5. Згідно з наданим відповідачем висновком семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи від 13.01.2020, проведеної Київською незалежною судово-експертною установою на замовлення відповідача: дія Договору з огляду на семантичне навантаження положень Договору, закінчується 01.12.2019; зважаючи на об`єктивний зміст пункту 4.2.11 Договору, враховуючи, що дія цього договору закінчується 01.12.2019 (а 30.11.2019 Договір ще діяв), передбачена пунктом 4.2.11 Договору компенсація орендарем орендодавцеві не підлягає виплаті.

22.6. Відповідно до висновку науково-правової експертизи, виконаної на запит адвокатського об`єднання "Еверлігал" щодо наявності правових підстав для виплати компенсації за Договором, строк дії Договору закінчився 01.12.2019. У свою чергу, день 30.11.2019 був останнім днем дії даного договору, а тому Договір був чинним на вказану дату. 01.12.2019 його дія була припинена (не достроково, а у зв`язку із закінченням строку Договору).

22.7. 11.11.2019 орендодавець звернувся з вимогою до Банку про виплату компенсації в розмірі 100 000 доларів США, передбаченої пунктом 4.2.11 Договору.

Листом від 19.11.2019 у виплаті компенсації Банком відмовлено у зв`язку з тим, що жодна із умов такої виплати, передбачена умовами Договору, не настала.

15.11.2019 представником орендодавця направлено на адресу орендаря вимогу, у якій з посиланням на пункт 4.2.11 Договору висловлено прохання виплатити компенсацію у розмірі 100 000 доларів США шляхом перерахування еквівалента в гривні за офіційним курсом НБУ на дату сплати платежу на поточний рахунок орендодавця.

У подальшому, 05.02.2020, ФОП Саркісяном І.К. (первісний кредитор) та Підприємцем (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 1, відповідно до якого первісний кредитор відступає новому кредиторові право вимоги, належне первісному кредитору, і стає кредитором за Договором. За цим договором новий кредитор одержує замість первісного кредитора право вимагати від боржника належного виконання грошових зобов`язань, які випливають з Договору, зокрема сплати боржником компенсації згідно з пунктом 4.2.11 Договору у розмірі 100 000 доларів США шляхом перерахування еквівалента в гривні за офіційним курсом НБУ на дату сплати платежу.

13.02.2020 Банку направлено повідомлення про відступлення права вимоги за Договором.

Крім того, 13.02.2020 Підприємцем на адресу Банку направлено повідомлення-вимогу щодо сплати, в тому числі, компенсації в розмірі 100 000 доларів США, передбаченої Договором. Дана компенсація Банком виплачена не була.

23. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з такого:

- питання встановлення дати закінчення Договору врегульовано нормами чинного законодавства та умовами самого договору та не потребує спеціальних знань. У висновку семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи, експерт перевищив надані йому повноваження, навівши, окрім дати закінчення договору, висновки щодо відсутності підстав виплати компенсації, що, за наявності спору між сторонами, належить до компетенції господарського суду;

- зважаючи на відсутність документально підтверджених намірів орендаря продовжити Договір, приміщення, що є об`єктом оренди за Договором, підлягало поверненню орендодавцеві 30.11.2019. Таким чином, строк дії Договору закінчився саме 30.11.2019;

- Банком не були виконані взяті за Договором зобов`язання в частині виплати грошової компенсації.

24. Судом апеляційної інстанції додатково з`ясовано й зазначено таке.

24.1. Суд апеляційної інстанції вважає встановленою відсутність підстав для застосування положень пункту 4.2.12 Договору в частині звільнення орендаря від обов`язку здійснення виплати компенсації, визначеної пунктом 4.2.11 Договору в зв`язку з продовження Договору або укладення нового договору оренди.

Відповідно до пункту 6.1 Договору даний договір вступає в силу з дати його укладання. Строк оренди складає період з 01.01.2017 по 30.11.2019 включно.

Пунктом 6.2 Договору визначено, що даний договір може бути розірваний у випадках:

а) закінчення строку оренди ,вказаного в пункті 6.1 даного Договору (при відсутності повідомлення орендаря про намір продовжити термін дії даного Договору);

б) у випадках передбачених пунктами 5.5, 6.3 даного Договору.

24.2. Специфіка визначення терміну вказівкою на подію, яка має неминуче настати, полягає в тому, що в момент укладання договору сторони відповідних правовідносин в силу об`єктивних обставин не можуть знати точної дати настання даної події. При цьому, подія про яку йдеться в частині другій статті 252 ЦК України, має неминуче настати. Тому подія закічення строку оренди, настання якої є лише ймовірним, але не обов`язковим, не може вважатись терміном у розумінні статті 252 ЦК України.

24.3. 30 листопада 2019 року було суботою і, відповідно, неробочим днем. Відповідно, з урахуванням положень частини п`ятої статті 254 ЦК України днем закінчення строку дії Договору є 02 грудня 2019 року.

24.4. Положення пункту 4.2.11 Договору в частині наявності у відповідача обов`язку зі сплати позивачу компенсації у розмірі 100 000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату сплати платежу в зв`язку із закінченням строку дії Договору у період з 01.01.2017 по 30.11.2019 не підлягають застосуванню, оскільки день закінчення дії Договору знаходиться поза межами, визначеного умовами договору строку, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

25. Судом апеляційної інстанції у розгляді заяви Банку про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат з`ясовано й зазначено, зокрема, таке.

25.1. Банк заявив до стягнення з Підприємця відповідно до умов пунктів 3.1, 3.2 договору про надання правової допомоги від 02.11.2020 №20/10-16 (далі - Договір №20/10-16), укладеного між адвокатським об`єднанням (далі - АО) "ЕВЕРЛІҐАЛ" та Банком, витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи в розмірі 1 128 750 грн. та 56 073,38 грн. витрат зі сплати судового збору. Обґрунтовуючи ці вимоги, Банк надав такі докази: копію Договору №20/10-16; копія рахунку від 03.11.2020 № 323 на оплату правової допомоги АО "ЕВЕРЛІҐАЛ"; копія платіжного доручення від 05.11.2020 № про оплату правової допомоги АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" у розмірі 101? ?250 грн.; копію рахунку від 18.01.2021 № 6 на оплату правової допомоги АО "ЕВЕРЛІҐАЛ"; копію платіжного доручення від 20.01.2021 № про оплату правової допомоги АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" в сумі 1 ?027? 500 грн.; копію акта №1 приймання-передачі наданих юридичних послуг/правової допомоги за Договором № 20/10-16.

Згідно з пунктом 3.1 Договору № 20/10-16 розмір винагороди АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" за надання правничої допомоги, обсяг якої визначено у пункті 1 цього договору, становить грошову суму в національній валюті України (гривні), еквівалентну 3 000 євро.

Відповідно до пункту 3.2 Договору № 20/10-16 гонорар успіху АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" за досягнення позитивного результату (визначеного підпунктом 3.3 цього договору) внаслідок надання правничої допомоги в обсязі, передбаченому пунктом 1 цього договору, становить грошову суму в національній валюті України (гривні), еквівалентну 30 000 євро.

25.2. Позивач у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу заперечив проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі і просив стягнути лише 10 000 грн. із заявлених до стягнення 3 000 євро, нарахованих відповідно до пункту 3.1 даного договору, а у задоволені заявленого до стягнення "гонорару успіху" відмовити.

25.3. Суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 126, 129 ГПК України, встановивши, що на здійснення необхідних дій з представництва інтересів клієнта адвокату Пашиніну О.А. було достатньо 8 годин, частково врахувавши доводи позивача, викладені у клопотанні про зменшення судових витрат, присудив до стягнення 37? 968, 75 грн. витрат з правничої допомоги, нарахованих згідно з пунктом 3.1 Договору № 20/10-16.

Крім того, суд врахувавши наявність у Договорі № 20/10-16 положень стосовно "гонорару успіху", що свідчить про необхідність їх включення до умов договору для забезпечення представництва інтересів відповідача саме представником з яким укладено договір, обґрунтованими є? стягнення? 37 968, 75 грн. "гонорару успіху", нарахованого відповідно до умов пункту 3.2 Договору № 30/20-16.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

26. Позивач звернувся з позовом у даній справі про стягнення компенсації у розмірі 100 000 доларів США, передбаченої пунктом 4.2.11 Договору, саме з підстави закінчення строку дії Договору у період з 01.01.2017 по 30.11.2019.

Так, суд першої інстанції зазначив, що строк дії Договору закінчився саме 30.11.2019, а тому визнав обґрунтованою вимогу Підприємця про стягнення з Банку компенсації у розмірі 100 000 доларів США, визначеної пунктом 4.2.11 Договору.

Натомість, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, зазначив, що день закінчення дії Договору знаходиться поза межами строку, визначеного умовами Договору.

Суд апеляційної інстанції, з`ясовуючи питання встановлення дати закінчення строку дії Договору, правильно встановив, що закінчення дії Договору відбулося на підставі спливу строку, на який його було укладено. Водночас лише встановлення факту закінчення строку дії Договору у період з 01.01.2017 по 30.11.2019 є підставою для сплати компенсації відповідно до пункту 4.2.11 Договору.

Відповідно до пункту 1.3 Договору об`єкт оренди надається Орендарю на строк оренди визначений пунктом 6.1 Договору.

У пункті 6.1 Договору визначено, що строк оренди складає період з "01" січня 2017 року і по "30" листопада 2019 року включно.

Таким чином, період дії Договору продовжувався до 23:59 години 30.11.2019 включно.

Тобто, станом на дату 30.11.2019 Банк все ще володів усіма передбаченими Договором правами орендаря відносно спірного приміщення.

Припинення дії Договору у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, відбулося о 00:00 год 01.12.2019.

Таким чином, підстава, на яку посилався позивач, обґрунтовуючи позов у цій справі про стягнення компенсації, закінчення строку дії Договору у період з 01.01.2017 по 30.11.2019, відсутня, що свідчить про ненастання передбаченої пунктом 4.2.11 Договору умови для виплати Банком компенсації Підприємцю.

Дана обставина є підставою для відмови в позові, безвідносно до інших обставин даної справи.

27. Що ж до доводів скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини першої статті 251, частини першої статті 252 та частини п`ятої статті 254 ЦК України замість положень частини друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України та відсутності з цього приводу висновку Верховного Суду суд касаційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Частиною першою статті 252 ЦК України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно з частиною другою статті 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 4.2.11 Договору визначено саме період з 01.01.2017 по 30.11.2019, а не просто зроблено вказівку на дату - по 30.11.2019.

З огляду на дані положення чинного законодавства вбачається, що відсутні підстави вважати вказаний у пункті 4.2.11 Договору період закінчення строку дії Договору з 01.01.2017 по 30.11.2019 саме терміном, оскільки: по-перше, така умова закінчення строку дії цього правочину не є неминучою, а є однією із альтернативних обставин, настання якої може бути підставою для сплати компенсації; по-друге, умова закінчення строку дії договору визначена періодом у часі, протягом якого воно може настати, а не вказівкою на конкретний (єдиний) момент (календарну дату/неминучу подію).

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 251, частини першої статті 252 ЦК України, а тому у Верховного Суду відсутні підстави для формування правового висновку щодо застосування положень частини другої статті 251, частини другої статті 252 ЦК України, які стосуються поняття та визначення "терміну".

28. Невірне посилання судом апеляційної інстанції на частину п`яту статті 254 ЦК України, яка застосуванню в даних правовідносинах і не підлягала, не вплинуло на правильність вирішення спору в цій справі.

29. Звертаючись з касаційною скаргою та обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень зі справи, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилався на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

У постанові у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду сформувала свій висновок щодо змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" у контексті їх співвідношення, а не як окремих, безвідносних одна до іншої категорій.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

У даному випадку відсутні підстави вважати, що правовідносини у справі № 444/9519/12 є подібними до правовідносин у даній справі № 912/1025/20, оскільки вирішення спірних правовідносин у цій справі № 912/1025/20 взагалі не стосується з`ясування питання строку (терміну) виконання зобов`язання по відношенню до строку дії договору, як і не стосується питання строку (терміну) виконання будь-яких зобов`язань за Договором. Спірні правовідносини між позивачем та відповідачем у справі № 444/9519/12, виникли з приводу терміну (строку) виконання зобов`язання за договором, а не щодо встановлення дати закінчення дії самого договору, що має місце у межах даної справи № 912/1025/20.

Тому правовідносини в зазначеній скаржником справі, з одного боку, і в даній справі - з іншого не є подібними, а доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції відповідних висновків Верховного Суду не знаходять підтвердження.

30. Що ж до оскарження додаткової постанови Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021, то посилання Банку та Підприємця на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17, від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 16.02.2021 у справі № 910/14138/18, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 не можуть бути прийняті Судом, оскільки відповідні судові рішення було ухвалено у справах з іншими предметом і підставами позову, ніж у даній справі, за участю інших суб`єктів та фактично-доказової бази (встановлених обставин справ і зібраних у них доказах), відмінної від тієї, що має місце у справі, яка розглядається.

31. Доводи Підприємця про те, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення частини восьмої статті 129 ГПК України, не підтверджено матеріалами справи, оскільки на виконання частини першої статті 124 ГПК України Банком у апеляційній скарзі було зроблено заяву про вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та подано попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, а в межах строку, визначеного частиною восьмою статті 129 ГПК України (протягом п`яти днів після ухвалення рішення), подано докази розміру судових витрат, які Банком були понесені з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. Крім того, нормами ГПК України не передбачені повноваження Верховного Суду щодо формування змісту заяви, яка подається до закінчення судових дебатів.

32. Поряд з тим доводи касаційних скарг, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою доказів у ній, не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції в силу припису частини другої статті 300 ГПК України, згідно з якими суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

33. Суд враховує доводи відзивів Банку на касаційні скарги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з наведеним у даній постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

34. Звертаючись з касаційними скаргами, Підприємець та Банк не спростували висновків попередніх судових інстанцій та не довели неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови скасування прийнятих ними судових рішень.

32. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційні скарги Підприємця та касаційну скаргу Банку залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021 та додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021- без змін за відсутності визначених процесуальним законом підстав для їх скасування.

Судові витрати

33. Понесені Підприємцем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на Підприємство, оскільки касаційна скарга залишаються без задоволення.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги фізичної особи-підприємця Одинець Валентини Борисівни та акціонерного товариства "ОТП Банк" залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021 та додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021 у справі № 912/1025/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов