ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/1106/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В.,

за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явився;

відповідача - Марченко Дмитро Вікторович (самопредставництво);

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

на рішення Господарського суду Одеської області

(суддя Шаратов Ю.А.)

від 11.09.2020

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Філінюк І.Г., судді: Бєляновський В.В., Богатир К.В.)

від 09.02.2021

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автошайрподілля»

до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

про стягнення заборгованості за договором на закупівлю послуг від 12.09.2019 № 19/73-Т у розмірі 7 547 898,18 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автошайрподілля» (надалі - ТОВ «Автошайрподілля», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (надалі - ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», відповідач) про стягнення заборгованості за договором на закупівлю послуг від 12.09.2019 № 19/73-Т у розмірі 7 547 898,18 грн.

1.2. Позовні вимоги позивача обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору на закупівлю послуг з перевезення вантажів № 19/73-Т та направлено на стягнення заборгованості у розмірі 7 547 898,18 грн.

1.3. У відзиві на позовну заяву ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» просило повністю відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем при зверненні з позовом не враховано, що сторони шляхом усної домовленості досягли згоди про зменшення ціни договору.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.09.2020 у справі № 916/1106/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2021, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 7 547 898,18 грн та витрати на сплату судового збору.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що актами надання послуг, які підписані та скріплені печатками сторін засвідчується факт надання позивачем відповідачу послуг з перевезення вантажів на загальну суму 7 547 898,18 грн. При цьому, судами встановлено, що відповідачем не подано доказів оплати наданих йому послуг.

2.3. Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо досягнення домовленості між сторонами про надання позивачем відповідачу знижки з оплати послуг в розмірі 6%, оскільки сторонами не надано доказів, що вони досягли згоди щодо можливої знижки.

2.4. Апеляційний господарський суд вказав, що акти надання послуг містять підпис особи (Вик. директор), що отримала послуги та відтиск печатки товариства. Відсутність в актах надання послуг ініціалів особи, яка прийняла послуги, за наявності підпису у цих актах, які засвідчений відтиском печатки замовника, не може свідчити про те, що такі акти є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на актах надання послуг є свідченням участі ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» у здійсненні господарської операції.

2.5. Суд апеляційної інстанції встановив, що сторонами договору на закупівлю послуг з перевезення вантажів № 19/73-Т від 12.09.2019 був складений та підписаний акт звірки взаємних розрахунків станом на 06.12.2019, згідно із яким заборгованість ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» перед ТОВ «Автошайрподілля» склала 7 547 898,18 грн. Акт звірки взаємних розрахунків, підписаний бухгалтером ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» та скріплений печаткою, є доказом, що свідчить про фактичне визнання останнім наявності у нього перед позивачем боргу.

2.6. Також апеляційний господарський суд зазначив, що відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що позивачем був використаний факсимільний підпис на актах надання послуг №25488 від 07.11.2019, № 26441 від 25.11.2019, № 26964 від 03.12.2019, крім того в судовому засіданні представник позивача підтвердив справжність підпису на вказаних актах та здійснення господарських операцій.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження

3.1. 12.03.2021 ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» звернулося з касаційною скаргою на судові рішення, в яких просить їх скасувати та відмовити у задоволенні позову.

3.2. Підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає:

1) пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме - неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, без урахування позиції Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 915/679/19 та статті 207 Цивільного кодексу України без урахування позиції Верховного Суду у постанові від 28.04.2020 у справі № 902/452/19. Також скаржник вважає, що суд не врахував позицію Верховного Суду у справі № 910/5253/19, викладену у постанові від 15.10.2020 щодо акту звірки розрахунків;

2) пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вважає, що суд не дослідив зібрані у справі докази, що підтверджують факсимільне відтворення підпису (пункт 1 частини 3 статті 310 цього Кодексу), суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання скаржника про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю проведення експертного дослідження (пункт 3 частини 3 статті 310 цього Кодексу) та суди встановили обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів: акти надання послуг та акт звірки розрахунків (пункт 4 частини 3 статті 310 цього Кодексу).

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Автошайрподілля» проти її задоволення заперечує та просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

4.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2. Щодо оскарження рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.3. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.4. Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.5. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.6. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

4.7. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

4.8. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

4.9. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі з таких підстав.

4.10. У справі № 915/675/19 розглядалися позовні вимоги щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки, а саме щодо несплати за поставлений позивачем товар.

4.11. У постанові від 19.02.2020 у справі № 915/675/19 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, з огляду на те, що видаткові накладні від 03.04.2018 № 31 та від 12.04.2018 № 43 не відповідали вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять посади особи, відповідальної від ПСП «Козирське» за здійснення господарської операції, а також даних (П.І.Б.) особи, яка підписала видаткові накладні від 03.04.2018 № 31 та від 12.04.2018 № 43 від імені ПСП «Козирське», що не дають змогу ідентифікувати особу-отримувача товару, а відтак не підтверджують факту поставки товару позивачем відповідачу за вказаними накладними на загальну суму 751 339,80 грн. В матеріалах справи також були відсутні акти приймання-передачі товару.

4.12. У справі, що переглядається, суди оцінивши надані позивачем докази встановили, що вони засвідчують факт поставки товару. При цьому, в актах наданих послуг від імені замовника підписався виконавчий директор підприємства, у зв`язку з чим можливо ідентифікувати особу - отримувача товару.

4.13. Спір у справі № 902/452/19 виник у зв`язку з тим, що відповідач несвоєчасно оплатив орендні платежі та виконані роботи.

4.14. У постанові від 28.04.2020 у справі № 902/452/19 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову, оскільки акти від 25.03.3019 № 92 та від 31.03.2019 № 119 містили факсимільний підпис, проте сторонами у договорі письмової згоди щодо використання факсиміле на первинних документах досягнуто не було, а окрема угода не укладалась. Тобто наявність факсимільного відтворення підпису директора товариства на актах наданих послуг від 25.03.3019 № 92 та від 31.03.2019 № 119 не відповідає положенням частини третьої статті 207 Цивільного кодексу України.

4.15. У справі, що переглядається, крім підпису на актах наданих послуг була наявна і печатка товариства. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що в судових засіданнях представник позивача підтвердив справжність підпису директора товариства, а відповідачем не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що позивач використовував факсимільний підпис на актах надання послуг.

4.16. Позовні вимоги у справі № 910/5253/19 мотивовані порушенням відповідачем договірних зобов`язань за договором на виконання ремонтних робіт гідротехнічних споруд Слов`янської ТЕС в частині їх оплати.

4.17. У постанові від 15.10.2020 у справі № 910/5253/19 суд касаційної інстанції, застосовуючи норми статей 837, 853, 854 та 882 Цивільного кодексу України, погодився з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог, оскільки обов`язок прийняття робіт, їх перевірка та виявлення недоліків покладено саме на відповідача і відповідач прийняв їх без зауважень та заперечень.

4.18. У справі, що переглядається, предметом спору є заборгованість за надані послуги і суди приймаючи рішення у цій справі посилались на вимоги статей 11, 509ё 610, 612, 629, 901 та 903 Цивільного кодексу України.

4.19. Крім того, суди у справі № 910/5253/19, і у справі, що переглядається, цитують аналогічний висновок щодо акта звіряння наданих послуг. Так у справі № 910/5253/19 зазначено, що акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій обома сторонами правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

4.20. Отже, з огляду на зміст постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, правові висновки, що у них викладені, не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

4.21. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.22. Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

4.23. Щодо оскарження рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.24. Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

4.25. Зокрема, згідно з пунктами 1, 3 та 4 частини 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

4.26. У касаційній скарзі скаржник стверджує, що судами попередніх інстанцій не досліджено зібрані у справі докази, що підтверджують факсимільне відтворення підпису (пункт 1 частини 3 статті 310 цього Кодексу), суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання скаржника про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю проведення експертного дослідження (пункт 3 частини 3 статті 310 цього Кодексу) та суди встановили обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів: акти надання послуг та акт звірки розрахунків (пункт 4 частини 3 статті 310 цього Кодексу).

4.27. Верховний Суд вважає необґрунтованими заперечення скаржника щодо недослідження судами попередніх інстанцій вказаних доказів, оскільки вони дослідили та проаналізували всі надані сторонами в справі докази та дійшли відповідних висновків, а суд касаційної інстанції згідно з вимогами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

4.28. Крім того, доводи, які зазначені в абзаці 2 пункту 3.2 цієї постанови по-перше, не були предметом заперечень відповідача в суді першої інстанції (частина четверта статті 165 ГПК України; як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечував проти позову з інших підстав), а, по-друге, доводи відповідача стосовно недопустимості наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження заборгованості відповідача спрямовані на переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо розміру такої заборгованості та підстав її нарахування.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

5.2. Відповідно до частини 1 статті 309 зазначеного Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.3. Оскільки викладені у касаційній скарзі доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не отримали підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

5.4. Водночас, як уже зазначалося, оскільки підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі у цій частині.

6. Розподіл судових витрат

6.1. З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 5 частини 1 статті 296, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 916/1106/20 за касаційною скаргою Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2021 у справі № 916/1106/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді О. Кібенко

Л. Стратієнко