ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2021 р. Справа№ 910/11518/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Верховця А.А.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Звершховська І.А.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 21.04.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві

на ухвалу господарського суду міста Києва від 13.01.2021

у справі № 910/11518/20 (суддя Омельченко Л.В.)

за заявою ОСОБА_1

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника

ВСТАНОВИВ

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №910/11518/20, крім іншого, визнано кредитором фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ): Акціонерне товариство "Універсал Банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19; ідентифікаційний код: 21133352) на загальну суму: 17 586 755, 40 грн., а саме: 4 204,00 грн - позачергово; 17 582 551,40 грн - друга черга; відмовлено Головному управлінню ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ідентифікаційний код: 43141267) у визнанні кредитором фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на суму 12 611,75 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, Головне управління ДПС у м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №910/11518/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що згідно зі ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс) орган державної податкової служби є кредитором, а платник податку, який неспроможний виконати свої зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) - боржником. По фізичній особі ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 12 661,75 грн ., а саме: з ЄСВ у розмірі - 12 661,75 грн. (штрафна санкція - 11 085,39 грн., пеня 1 576,36 грн). Згідно зі ст. 39 Кодексу пред`явлення кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 45 Кодексу конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

12.04.2021 до Північного апеляційного господарського суду від представника боржника надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, незаконною, а грошові вимоги ГУ ДПС у м. Києві помилково заявленими. Апеляційна скарга ГУ ДПС у м. Києві лише вказує на право кредитора заявляти грошові вимоги протягом 30 днів з дня оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, відповідно до ст. 45 Кодексу України з процедури банкрутства. Також до апеляційної скарги не додано жодного доказу, який би підтверджував незаконність оскаржуваної ухвали Господарського суду міста Києва.

20.04.2021 до Північного апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого Лахно О.Ю. надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі арбітражного керуючого, у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання.

В судове засідання 21.04.2021 з`явився представник скаржника - Шелест Ю.В. та представник ОСОБА_1 - Тютюнник Ю.О.

В судовому засіданні 21.04.2021 скаржником подана заява, якою змінено предмет апеляційної скарги, та в якій скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу лише в частині відмови в задоволенні кредиторських вимог Головного управління ДПС у місті Києві.

В судовому засіданні 21.04.2021 представник скаржника зазначила, що доводи поданої апеляційної скарги зводяться до оскарження ухвали лише в частині відмови в задоволенні кредиторських вимог Головного управління ДПС у місті Києві, а тому підтримала заяву про уточнення прохальної частини апеляційної скарги та просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №910/11518/20 в частині відмови у визнанні кредиторських вимог Головного управління ДПС у м. Києві у розмірі 12 611,75 грн та просить прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати кредиторські вимоги Головного управлінню ДПС у м. Києві до боржника у розмірі 12 611, 75 грн.

Представник боржника ознайомлений з вказаною заявою, про що є відмітка на цій заяві. Судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу із врахуванням зміни предмету апеляційної скарги, про що заявлено представником скаржника в судовому засіданні 21.04.2021 та про що зазначено в заяві про уточнення прохальної частини апеляційної скарги.

Представник скаржника підтримала вимоги апеляційної скарги із врахуванням заяви про уточнення прохальної частини апеляційної скарги, представник боржника заперечила проти її задоволення.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В той же час за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку за можливе здійснювати розгляд скарги без участі певних представників учасників справи, що не з`явилися у судове засідання, так як вони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги (із врахуванням заяви про уточнення прохальної частини апеляційної скарги), колегія суддів прийшла до висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвали суду першої інстанції - залишити без змін в частині, що оскаржується.

Оскаржувана ухвала переглядається в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі та лише в тій частині, що оскаржується.

Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду м. Києва із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 було відкрито провадження у даній справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 із відповідними правовими наслідками.

27.10.2020 через відділ діловодства суду (направлена засобами поштового зв`язку 22.10.2020) від Головного управління ДПС у м. Києві надійшла кредиторська заява з грошовими вимогами до боржника у розмірі 12 661,75 грн.

Заява обгрунтована тим, що у фізичної особи ОСОБА_1 обліковується заборгованість з ЄСВ у розмірі 12 661,75 грн, яка складається з штрафної санкції у розмірі - 11 085,39 грн та пені у розмірі 1 576,36 грн.

Відмовляючи Головному управлінню ДПС у м. Києві у визнанні кредиторських вимог до боржника у розмірі 12 661,75 грн, суд першої інстанції вихов з того, що подана кредиторська заява Головного управління ДПС у міста Києві не містить відомостей про результати документальної та/або камеральної перевірки, якими встановлено наявність заборгованості, несвоєчасного перерахування по сплаті єдиного соціального внеску. Крім того, подана кредиторська заява Головного управління ДПС у м. Києві не містить відомостей про самостійно задекларовані та не сплачені боржником зобов`язання по сплаті єдиного соціального внеску за відповідний період. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висноку про не доведення заявлених кредиторських вимог.

Північний апеляційний господарський суд погоджується з викладеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу України з процедур банкрутства подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктурізацією здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Частинами 1, 4 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Тобто до цієї заяви кредитора (скаржника) підлягають застосуванню загальні норми Кодексу, які визначають вимоги до заяви та документів, що додаються до заяви кредитора, що подається у процедурі банкрутства.

Господарський суд зобов`язаний прийняти заяву кредитора, подану з дотриманням вимог Кодексу та Господарського процесуального кодексу України, про що виноситься ухвала, в якій зазначається дата розгляду заяви.

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу обгрунтованості поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових зобовязань кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює правосуддя у справах про банкрутство.

Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом.

Частиною 1 статті 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду за змістом поданої Головним управлінням ДПС у м. Києві заяви про визнання кредиторських вимог у цій справі, зокрема, стала визначена податковим органом сума заборгованісті зі сплати Єдиного соціального внеску у розмірі 12 661,75 грн, яка складається зі штрафної санкції у розмірі - 11 085,39 грн та пені у розмірі 1 576,36 грн, що обліковується за особовим рахунком Боржника.

Пунктом 14.1.39 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 (далі - Порядок, аналочічні положення містив Порядок, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Пунктом 1 глави 1 Розділу ІІ Порядку передбачено, що з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.

Під час проведення облікової операції в ІКП зазначається дата запису операції, зміст операції та/або документ, на підставі якого здійснюється запис.

Спеціальне кодування всіх операцій, що використовуються для відображення в ІКП облікових показників, забезпечує автоматизоване ведення ІКП.

Усі вартісні облікові операції та облікові показники в ІКП проводяться у гривнях з двома десятковими знаками.

Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Інформаційна система після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.

Облікові показники, які відображаються в ІКП, залежать від форми обліку, яка передбачена умовами адміністрування відповідного платежу, що відкриваються для юридичних та фізичних осіб (далі - Перелік форм ІКП).

Крім того, частиною 14.1.157. статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що податкове повідомлення - рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Відповідно до ч. 14.1.175. статті 14 Податкового кодексу України - податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 46.1. статті 46 - Податкового кодексу України передбачено також податкову декларацію, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Частина 58.2. статті 58 - податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що для перевірки правомірності визначення податковим органом суми пені, нарахованої на відповідні зобов`язання боржника, та заявленої як вимога кредитора у справі про банкрутство, суд має надати оцінку та перевірити підстави для нарахування боржнику такої суми та обгрунтованість розрахунку суми пені, який проводився податковим органом. Заявник мав надати обґрунтування щодо правомірності нарахування сум пені за грошовим зобов`язанням (стаття 129 ПК України) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.07.2019 у справі №909/95/18).

На підтвердження існування заборгованості скаржником було надано до суду інформацію про заборгованість боржника станом на 12.10.2020 (а.с.50 т.2), в якій зазначено, що за боржником обліковується заборгованість у сумі 12 661, 75, а саме: Єдиний соціальний внесок - всього - 12 661, 75 грн, штрафна санкція - 11 085, 39 грн, залишок несплаченої пені 1 576,36 грн. Додано копію опису операцій з розрахунку заборгованості, в якій вказано про декілька рішень про застосування санкцій та нарахування пені від 04.05.2020 (а.с.52 т.2), де у графі «штрафні санкції» у підсумковому рядку зазначена сума 1576,36 грн, у графі "пеня" у підсумковому рядку зазначена сума 11085,39 грн. Додано копію рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску від 04.05.2020 № (а.с.54 т.2), в якому зазначено, що за період з 21.01.2014 до 06.07.2018 нараховано ОСОБА_1 штраф у розмірі 1 576,36 грн та нараховано пеню у розмірі 11 085,39 грн.

Проаналізувавши вищевказані додані до заяви суперечливі докази, колегія суддів не може вважати їх достатніми, адже, інформація зазначена в рішенні про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску від 04.05.2020 № не відповідає заявленим вимогам, з огляду на те, що в заяві про визнання кредиторських вимог податковим органом сума заборгованісті з Єдиного соціального внеску визначена у розмірі 12 661,75 грн, що складається зі штрафної санкції у розмірі - 11 085,39 грн та пені у розмірі 1 576,36 грн, такі ж дані зазначені в апеляційній скарзі, натомість, в рішенні про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску від 04.05.2020 № зазначено про нарахування штрафу у розмірі 1 576,36 грн та пені у розмірі 11 085,39 грн. Жодного посилання в обґрунтування заявлених кредиторських вимог на це рішення від 04.05.2020 не містить ні заява з кредиторськими вимогами, поданв до суду першої інстанції, ні апеляційна скарга.

Доводи скаржника, що ОСОБА_1 повинен був сплатити податковий борг протягом 10 календарних днів з моменту надходження до нього рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску від 04.05.2020 № не беруться судом до уваги, адже, в матеріалах справи відсутні докази направлення чи надходження ОСОБА_1 цього рішення. Такі докази не подані ані суду першої інстанції, ані в суд апеляційної інстанції.

Відсутність доказів, що підтверджують підстави для нарахування боржнику заявленої суми податкового боргу (пені), у тому числі ненадання належних первинних документів, на підставі яких виникло зобов"язання боржника, позбавляє суд можливості прийти до висновку про обґрунтованість заявленої у складі вимог кредитора у справі про банкрутство суми, оскільки позбавляє суд можливості перевірити у розумінні статей 76,77, 78, 79, 86 ГПК України відповідність визначення податковим органом цієї суми як вимоги кредитора вимогам законодавства, зокрема, вимогам пункту 129.3.3 статті 129 ПК України та Кодексу України з процедур банкрутства.

Місцевий господарський суд надав вірну оцінку долученим податковим органом документам на підтвердження заявленої у складі кредиторських вимог суми пені та штрафу на предмет належності та достатності на підтвердження обґрунтованості всієї заявленої суми, відповідності відомостей в розрахунках апелянта (заявника) вимогам пункту 129.3.3 статті 129 ПК України.

Зважаючи на відсутність в наданих заявником розрахунках чіткої інформації, на наявність розбіжностей у даних щодо грошових нарахувань штрафу та пені, ненадання податковим органом належних доказів на підтвердження обґрунтованості і правильності розрахунків сум, заявлених до Боржника як кредиторські вимог, доказів на підтвердження правильності визначення періоду вказаних нарахувань, невизначеність дати виникнення відповідного зобов`язання боржника, відсутність посилань на рішення від 04.05.2020 № в обгрунтування заяви з кредиторськими вимогами та апеляційної скарги, відсутність доказів направлення скаржником та отримання боржником цього рішення, не надання цих доказів ані в суді першої, ані і суді апеляційної інстанції, тобто невизначеність дати виникнення відповідного зобов`язання боржника, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанцій про недоведення заявником (скаржником) належними та достатніми доказами у справі обгрунтованості кредиторських вимог щодо заявлених сум боргу - штрафних санкцій та пені.

Виходячи з поданих до суду документів, неможливо встановити обгрунтованість нарахування пені, правомірності розрахунків заявника та дату виникнення зобов`язання боржника перед податковим органом по заявленим сумам кредиторських вимог, що в даному випадку має суттєве значення для розгляду заявлених кредиторських вимог.

Суд першої інстанції вірно встановив, що заявлені кредиторські вимоги податкового органу є непідтвердженими належними доказами у справі та правомірно відмовив у визнанні цих кредиторських вимог за необґрунтованістю.

Інших доводів скаржника по суті заявлених вимог, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваної ухвали та впливали на їх правильність в апеляційній скарзі не наведено.

Доводи скаржника про порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржувану ухвалу суду першої інстанції у даній справі - без змін в тій частині, що оскаржується Головним управлінням ДПС у місті Києві. В решті оскаржувана ухвала скаржником не оскаржувалась та судом апеляційної інстанції не переглядалась.

Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 13.01.2021 у справі №910/11518/20 залишити без змін в частині відмови Головному управлінню ДПС у м. Києві у визнанні кредитором фізичної особи ОСОБА_1 на суму 12 611,75 грн.

Матеріали справи №910/11518/20 направити до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 26.04.2021.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді А.А. Верховець

В.О. Пантелієнко