СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. Справа № 922/1149/19

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В., суддя Шевель О.В.,

Секретар судового засідання Кожевнікова А.В.,

за участю:

від апелянта арбітражний керуючий Кошовський С.В.,

від кредиторів Хоміч А.А., Романченко О.М., Оганезов О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду

апеляційну скаргу керуючого реалізацією майна Фізичної особи-підприємця Бугаса Д.М. арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича, м.Харків (вх. № 2519Х/2)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.08.2020 року (суддя Міньковський С.В., постановлену в м. Харків 18.08.2020 о 13 год. 12 хв., повний текст складено 21.08.2020)

за результатом розгляду заяви керуючого реалізацією майном ФОП Бугаса Д.М.

у справі № 922/1149/19

за заявою керуючого реалізацією майна Фізичної особи-підприємця Бугаса Д.М. арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича, м. Харків,

до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», м. Київ,

ОСОБА_1 , м. Харків,

Акціонерного товариства «Прокредит Банк», м. Київ,

ПН ХМНО Салигіна Наталія Анатоліївна, м. Харків,

ОСОБА_2 , м. Харків,

про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності на нерухоме майно за банкрутом

у справі № 922/1149/19 про банкрутство ФОП Бугас Дмитро Миколайович, м. Харків,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.05.2019 у справі № 922/1149/19 на підставі ч. 3 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відкрито провадження у справі про банкрутство ФОП Бугас Дмитра Миколайовича.

Постановою господарського суду Харківської області від 22.05.2019 у справі № 922/1149/19 ФОП Бугас Д.М. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором по справі призначено арбітражного керуючого Іванкова В.М., зобов`язано його виконати ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.10.2019 у справі № 922/1149/19 ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кошовського С.В.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В ухвалі господарського суду Харківської області від 31.10.2019 у справі № 922/1149/19, зокрема, зазначено, що подальший розгляд у справі про банкрутство ФОП Бугас Дмитра Миколайовича здійснюється за правилами нового Кодексу України з процедур банкрутства, до якої застосовується судова процедура погашення боргів боржника. В зв`язку з чим, призначений у справі ліквідатор, в подальшому є керуючим реалізацією майна.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.11.2019 визнано вимоги АТ «Перший Український Міжнародний Банк».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.12.2019 визнано вимоги кредитора АТ «ПроКредит Банк».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.02.2020 визнано вимоги кредитора ОСОБА_1

20.02.2020 Керуючий реалізацією майна, арбітражний керуючий Кошовський С.В. звернувся до господарського суду Харківської області з заявою (вх. №7703 від 23.03.2020) про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності на нерухоме майно за банкрутом від 20.02.2020 №99/32 (з урахуванням уточненої заяви від 14.04.2020 № 99/37 (вх.№9144 від 14.04.2020)), в якій керуючий реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М., посилаючись на ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 203, 215 ЦК України просив суд:

1) визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ "ПроКредит Банк", посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А. та зареєстрований в реєстрі №209;

2) витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), які передати керуючому реалізацією ФОП Бугаса Д.М. (код НОМЕР_1 ) арбітражному керуючому Кошовському Сергію Васильовичу (свідоцтво №923 від 14.05.2013, код НОМЕР_2 , адреса: 61058, м. Харків, пр-т Незалежності, буд. 5);

3) визнати за ФОП Бугасом Д.М. (код НОМЕР_1 ) право власності на нерухоме майно: нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

В обґрунтування даної заяви зазначив, що за результатами інвентаризації керуючим реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. було встановлено, що банкруту на праві власності належали нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5-:119-9, 120-10-:120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв. м. в літ «А-10», за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Вказане майно вибуло з власності банкрута на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, посвідченого ПН ХМНО Салигою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі № 209. Власником зазначеного майна на дату звернення з заявою є ОСОБА_2 .

Заявник вважає, що боржник здійснив відчуження майна за цінами нижчими від ринкових, внаслідок чого майна боржника стало не достатньо для задоволення вимог кредиторів.

На переконання заявника, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 підлягає визнанню недійсним, оскільки в результаті відчуження зазначеного майна, решти майна банкрута стало недостатньо для задоволення вимог кредиторів, у зв`язку з тим, що спірне майно на думку заявника, вибуло із власності банкрута незаконно, тому підлягає витребуванню з чужого, незаконного володіння і повернення у власність банкрута для подальшої реалізації у справі про банкрутство.

До уточненої заяви від 14.04.2020 № 99/37 (вх.№9144 від 14.04.2020) арбітражний керуючий Кошовський С.В. подав до господарського суду Харківської області клопотання про витребування доказів, в якому просив суд: 1) витребувати у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Салиги Наталії Анатоліївни (свідоцтво №3812, адреса: 61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 128) належним чином засвідчену копію звіту про оцінку майна нежитлових приміщень 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5-:-119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленого ПП "СВ Девелопмент", який міститься у нотаріальній справі щодо оформлення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ "ПроКредит Банк", посвідченого ПН ХМНО Салигою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №209; 2) витребувати у ПП "СВ Девелопмент" (, адреса: 04080, м. Київ, вул. Костянтинівська, б.64, оф.315): належним чином засвідчену копію звіту про оцінку майна нежитлових приміщень 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5-:-119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 .

Клопотання керуючого реалізацією про витребування доказів обґрунтовано тим, що запитувана інформація раніше надавалась до суду приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А, проте вибірково. Так, звіт про оцінку майна нежитлових приміщень, виготовлений ПП "СВ Девелопмент" було надано лише частково.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.05.2020 витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Салиги Наталії Анатоліївни (свідоцтво №3812, адреса: 61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 128) належним чином засвідчену копію повного звіту про оцінку майна нежитлових приміщень 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5-:-119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленого ПП "СВ Девелопмент", який міститься у нотаріальній справі щодо оформлення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ "Прокредит Банк", посвідченого ПН ХМНО Салигою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №209.

На виконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 21.05.2020 приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.О. надано суду належним чином завірену копію звіту від 17.02.2017 про оцінку майна - нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5-:119-9, 120-10-:120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв. м. в літ «А-10», за адресою: АДРЕСА_2 .

23.06.2020 супровідним листом (вх.14280 від 23.06.2020) керуючий реалізацією майна, арбітражний керуючий Кошовський С.В. до суду першої інстанції подав рецензію від 22.06.2020 на звіт про оцінку майна від 17.02.2017 - нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5-:119-9, 120-10-:120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв. м. в літ «А-10», за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.08.2020 у справі № 922/1149/19 відмовлено в задоволенні заяви керуючого реалізацією ФОП Бугаса Д.М. (з урахуванням уточнень) про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності на нерухоме майно за банкрутом.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що керуючий реалізацією звернувся до суду з підстав відчуження майна за договором про задоволення вимог іпотекодержателя за цінами нижчими від ринкових, посилаючись на рецензію від 22.06.2020 на звіт про оцінку майна нежитлових приміщень 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 , який був здійснений на замовлення ПАТ "ПроКредит Банк" ПП "СВ Девелопмент" від 17.02.2017. Рецензією на вказаний звіт про оцінку майна, виконаною Всеукраїнською асоціацією фахівців оцінки зроблено висновок, що "звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний".

Суд першої інстанції не прийняв до уваги дане твердження, оскільки звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що керуючим реалізацією не доведено правових підстав для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Також, місцевий господарський суд зазначив, що при доказуванні підстав для визнання недійсним правочину в порядку вимог ст. 42 Кодексу України про банкрутство стороною повинно бути доведено, що в наслідок укладення такого правочину (договору) у підозрілий період у боржника було відчужено майнові активи, внаслідок чого було завдано збитки боржнику та порушено інтереси кредиторів в частині зменшення обсягу забезпечення задоволення вимог кредиторів і нанесено їм шкоду. Тобто, такий правочин вчинений в підозрілий період, є дійсним за вимогами статтей 203, 215 ЦК України.

Суд першої інстанції, посилаючись на недоведеність заявлених вимог, відмовив в задоволенні заяви керуючого реалізацією ФОП Бугаса Д.М. про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності на нерухоме майно за банкрутом.

Керуючий реалізацією майном ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.08.2020 року у справі № 922/1149/19, в якій просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (з урахуванням уточнень) задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим, посилаючись на те, що під час розгляду заяви про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності на нерухоме майно за банкрутом підлягає застосуванню спеціальна норма ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до якої правочини, вчинені боржником протягом 3-х років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними за заявою арбітражного керуючого, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, у зв`язку з тим, що боржник здійснив відчуження майна за цінами, нижчими від ринкових.

Апелянт посилається на те, що в договорі від 21.02.2017 про задоволення вимог іпотекодержателя вартість предмету іпотеки визначена сторонами 1150000,00 грн., однак в договорі іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014 вартість предмету іпотеки 22486640,00 грн., тобто заставна вартість предмету іпотеки є вдвічі більшою, ніж вартість, зазначена у оспорюваному правочині, а тому вважає, що в результаті відчуження майна банкрута за спірним договором завдано збитків як безпосередньо боржнику, так і опосередковано кредиторам, оскільки інші кредитори у справі завідомо позбавлені можливості отримати задоволення своїх вимог в результаті необґрунтованого та незаконного зменшення ліквідаційної маси через вибуття майна з власності банкрута за істотно заниженою вартістю.

Апелянт посилається на те, що під час постановлення оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не звернув уваги та не дослідив зазначені керуючим реалізацію правові підстави для визнання недійсним правочину, вчиненого ФОП Бугасом Д.М., а саме ст. 203, 215 ЦК України.

Апелянт посилається на те, що банкрут ФОП Бугас Д.М. є майновим поручителем (іпотекодавцем), однак в оскаржуваному судовому рішенні аналізуються положення закону про поруку, яка не є предметом спору в даній справі.

Апелянт зазначає, що ціна договору від 21.02.2017 про задоволення вимог іпотекодержателя визначається на підставі звіту про оцінку майна. Однак, наявний в матеріалах справи звіт про оцінку майна від 17.02.2017, який використаний при визначенні вартості майна у спірному договорі, не відповідає вимогам законодавства, що, на його думку, свідчить про його недійсність. Невідповідність звіту про оцінку майна від 17.02.2017, проведеного ПП «СВ Девелопмент», апелянт підтверджує доданою до матеріалів справи рецензією ГО «Всеукраїнська асоціація фахівців оцінки» від 22.06.2020, замовленою керуючим реалізацією.

Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі детально аналізує такий спосіб захисту прав, як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, однак сторонами не заперечується наявність такого способу захисту, а лише констатується факт, що таке звернення повинно відбуватися у законний спосіб та не може порушувати інтересів іпотекодавця. Однак суд першої інстанції залишив поза увагою, що під час укладання спірного договору, сторони: занизили вартість предмету іпотеки; використали недійсний звіт про оцінку майна, чим порушили істотну умову договору (ціна); в результаті вказаних дій іпотекодавець отримав збитки, що полягають у свідомому зменшенні обсягу регресної вимоги до ТОВ «Арілл».

Апелянт також зазначає, що ухвала суду першої інстанції не містить обґрунтувань щодо відмови керуючому реалізацією у задоволенні вимог заявника про віндикацію та визнання права власності.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ "ПроКредит Банк" заперечує проти вимог апелянта в повному обсязі, вважає вимоги апеляційної скарги необгрунтованими та безпідставними.

АТ "ПроКредит Банк" посилається на те, що сторони, з урахуванням вимог, передбачених Законом України «Про іпотеку», уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань.

АТ "ПроКредит Банк" вважає, що апелянт не врахував, що предмет та правові наслідки спірного договору полягають у погашенні грошових зобов`язань боржника у розмірі 10538720,42 грн. за рахунок предмета іпотеки. Тобто, за спірним договором, ОСОБА_4 шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснив погашення та припинення грошового зобов`язання у повному розмірі і тим самим набув право вимоги до ТОВ «Арілл» у розмірі 10538720,42 грн. в порядку ст. 11 Закону України «Про іпотеку».

АТ "ПроКредит Банк" посилається на те, що наявний в матеріалах справи звіт про оцінку вартості майна від 17.02.2017 повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, вказаний Звіт не оскаржувався та є чинним. Крім того, вважає, що вказаний звіт не впливає на розмір виконаних зобов`язань, оскільки після завершення позасудового врегулювання шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя АТ «ПроКредит Банк» щодо виконання основного зобов`язання є недійсними.

АТ "ПроКредит Банк" вважає, що визнання недійсним спірного правочину не створює юридичних наслідків та не порушує інтересів інших кредиторів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2020 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керуючого реалізацією майном ФОП Бугаса Д.М. арбітражного керуючого Кошовського С.В. на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.08.2020 року у справі № 922/1149/19. Розгляд справи призначено на 02.12.2020.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Плахова О.В. на дату розгляду справи, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Бородіна Л.І., суддя Мартюхіна Н.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Бородіна Л.І., суддя Мартюхіна Н.О., розгляд справи відкладено на 27.01.2021.

У зв`язку з відпусткою судді-члена колегії Бородіної Л.І. на дату призначення справи до розгляду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2021 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В., у судовому засіданні оголошено перерву до 10.02.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 10.03.2021.

У зв`язку з відпусткою судді-члена колегії Мартюхіної Н.О., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В., суддя Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 07.04.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 14.04.2021.

Представником кредитора ОСОБА_1 , адвокатом Романченко О.М. до Східного апеляційного господарського суду подане клопотання від 13.04.2021 № 203/04-2021 (вх. №4351 від 14.04.2021) про долучення додаткових доказів, яким просить поновити строк на подання додаткового доказу - звіту про оцінку майна від 06.04.2021, який складено на замовлення ОСОБА_1 та долучити його до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 26.04.2021.

Представником кредитора ОСОБА_1 , адвокатом Романченко О.М. до Східного апеляційного господарського суду подано відзив (вх. №4714 від 21.04.2021) на апеляційну скаргу, яким просить поновити пропущений процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

В обґрунтування клопотань про поновлення строку представник кредитора ОСОБА_1 , адвокат Романченко О.М. зазначає, що кредитор ОСОБА_1 була позбавлена можливості бути присутньою під час розгляду справи у зв`язку з тим, що не була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду. Окремо зазначає, що ОСОБА_1 змінено адресу проживання на: АДРЕСА_3 .

У судовому засіданні 26.04.2021 арбітражний керуючий та представник кредитора ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, а також просили задовольнити клопотання кредитора ОСОБА_1 про поновлення строку на подання додаткових доказів і долучити їх до матеріалів справи, та поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представники ОСОБА_2 , АТ "ПроКредит Банк" просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін, у задоволенні клопотань представника кредитора ОСОБА_1 відмовити.

Колегія суддів, розглянувши клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Романченко О.М. про поновлення строку на подання додаткових доказів та клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, дійшла висновку про відмову у їх задоволені з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитором ОСОБА_1 подано до господарського суду Харківської області заяву з грошовими вимогами до ФОП Бугаса Д.М. (вх. №28912 від 28.11.2019), у заяві ОСОБА_1 зазначена адреса: АДРЕСА_4 . Дана заява підписана ОСОБА_1 особисто (т.4 а.с.66).

Крім того, як на доказ зміни адреси, реєстрації місця знаходження ОСОБА_1 , адвокатом Романченко О.М. до клопотання надано засвідчену ним копію 10, 11, 12, 13 сторінок паспорту, з яких вбачається, що 13.12.2018 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , а з 13.12.2018 місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (т.7 а.с.82).

Суд також звернув увагу на те, що надана з додатковими доказами копія паспорта ОСОБА_1 взагалі не містить заповнення сторінки 11 щодо зняття з реєстрації з адреси: АДРЕСА_4 , та реєстрації за іншою адресою (т.7 а.с.62).

З цього вбачається, що на дату звернення ОСОБА_1 до господарського суду Харківської області із заявою від 22.07.2019 з грошовими вимогами до ФОП Бугаса Д.М. (вх. №28912 від 28.11.2019) ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, представник ОСОБА_1 , адвокат Романченко О.М. звертаючись до апеляційної інстанції з клопотанням (вх. №4035 від 07.04.2021) про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового зазначає адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Матеріалами справи підтверджується, що місцевий господарський суд та апеляційний суд направляли поштову кореспонденцію з відповідними процесуальними документами по справі на адресу, зазначену у заяві кредитора ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 . Поштова кореспонденція поверталась за зворотною адресою, з відміткою на довідках Ф.20 АТ «Укрпошта» - «вказаний адресат відсутній за вказаною адресою».

З урахуванням викладеного, судами виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення кредитора ОСОБА_1 про розгляд даної справи, а остання в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважається такою, що належним чином повідомлена про розгляд судом справи, а тому не була позбавлена можливості реалізувати власні процесуальні права в межах даної справи.

Разом з цим, відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

За таких обставин, кредитор ОСОБА_1 мала достатньо часу для реалізації нею процесуальних прав передбачених ГПК України, викладення шляхом надіслання на поштову/електронну адреси суду своєї позиції у даній справі.

Враховуючи наведене судова колегія апеляційної інстанції визнає неповажними вищенаведені заявником причини пропуску встановленого законом процесуального строку, тому колегія суддів дійшла висновку відмовити у задоволенні клопотань про поновлення строку на подання додаткових доказів і долучення додаткових доказів до матеріалів справи та відмовити у поновленні строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 271 цього Кодексу передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фіксація судових засідань апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно вимог ст.ст.222, 223 та п.17.7 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила.

З матеріалів справи вбачається, що, відповідно до умов договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014, укладеного між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ПАТ "ПроКредит Банк" (іпотекодержатель) для забезпечення повного виконання основних зобов`язань позичальника ТОВ "Арілл" (код 38156947) по договору про надання траншу № 202.45402/FW207.611 від 28.09.2016 року та № 207.44915/FW207.611 від 25.09.2014 року та вимог іпотекодержателя, іпотекодавець передав в іпотеку на умовах, визначених договором нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. (пункт 1, 2 договору).

Згідно з п.2.2.1 договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014 загальна заставна вартість 2248640,00 грн.

21.02.2017 ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ПАТ "ПроКредит Банк" (іпотекодержатель) уклали договір №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, яким внесли зміни до договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014, посвідченого 03.10.2014 приватним нотаріусом Слоневською Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №1969 (т.5 а.с.87).

Пунктом 1.4. договору №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки сторони виклали п. 2.3. договору іпотеки у наступній редакції: вказана у п. 2.2.1 ринкова вартість предмета іпотеки встановлена станом на дату укладання договору №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки та визначена за погодженням сторін на підставі звіту в стислій формі ідентифікатор за базою ФДМУ 1640656_17022017_2301 про оцінку майна, виконавець звіту Приватне підприємство «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифікату №39/17 суб`єкта оціночної діяльності від 27.01.2017, виданого Фондом Державного майна України, дата оцінки 17.02.2017, дата завершення звіту 17.02.2017, і при цьому сторони погоджуються, що оціночна вартість предмету іпотеки 1 становить 1150000,00 грн. без ПДВ».

Згідно з п. 3.4 договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014, після внесення до нього змін на підставі договору №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №206, іпотека за цим договором забезпечує виконання вимог іпотекодержателя, які виникають з кредитних договорів, вказаних у договорі. Іпотека за цим договором забезпечує повне виконання позичальником зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із договору про надання траншу № 202.45402/FW207.611 від 28.09.2016 року та № 207.44915/FW207.611 від 25.09.2014 року зі змінами та доповненнями, а саме сплати заборгованості за капіталом в сумі 10 538 720 (десять мільйонів п`ятсот тридцять вісім тисяч сімсот двадцять гривень) 42 копійки.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, враховуючи вищезазначену презумпцію, договір іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014 та договір №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки є правомірними, тобто такими, що породжують цивільні права і обов`язки для сторін.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону №898-IV;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014 Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення позичальником та/або іпотекодавцем умов кредитних договорів чи договору та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до розділу 7 договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" сторони домовились, що іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом: набуття права власності на предмет іпотеки (п. 7.1.1. договору) або продажу від імені іпотекодержателя предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (п. 7.1.2.).

З договору №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_4 16 січня 2017 року отримав вимогу іпотекодержателя від 16 січня 2017 року про усунення порушення кредитних зобов`язань та попереджений про звернення стягнення на предмет іпотеки.

21.02.2017 ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ПАТ "ПроКредит Банк" (іпотекодержатель) уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 року відбулось позасудове врегулювання - звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки шляхом набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки в цілому та на кожен із предметів іпотеки, що передбачені договорами іпотеки №334843-ІД2 від 03.10.2014, посвідченого 23.10.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1556 та № 334843-ІД1, посвідченого 06.08.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №1465 на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є даний договір та інші договори, на підставі яких іпотекодержатель набуває право власності.

За умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ "Арілл" основного зобов`язання перед банком, відбулось позасудове, повне задоволення вимог іпотекодержателя (АТ "ПроКредит Банк") до позичальника (ТОВ "Арілл") шляхом передачі іпотекодавцем ( ОСОБА_4 ) до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 всього на суму у розмірі 10 538 720,42 грн, якою погашається у повному обсязі існуюча заборгованість за договорами про надання траншів № 202.45402/FW207.611 від 28.09.2016 року та № 207.44915/FW207.611 від 25.09.2014.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що іпотекодержатель у позасудовому порядку здійснював захист свого цивільного права та інтересу, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання сторони узгодили у договорі іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно до приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи керуючий реалізацією майна банкрута обґрунтовує заявлені вимоги тим, що АТ "ПроКредит Банк" задовольнив свої вимоги як іпотекодержателя спірних приміщень за ціною, що є значно нижчою від ринкової, що свідчить про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, для визнання правочину, вчиненого боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, недійсним.

Керуючий реалізацією майном ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. вважає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 суперечить інтересам боржника та інших кредиторів у справі про банкрутство.

Частина 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначає, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника.

Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Розглядаючи спори у порядку ст. 42 КУзПБ, судам належить брати до уваги, що дії боржника, зокрема, відчуження майна за ціною, значно нижчою від ринкової, для цілей, не спрямованих на досягнення розумної ділової мети, або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, може свідчити про намір ухилитися від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

З огляду на сферу регулювання КУзПБ загалом і за змістом зазначеної норми ст. 42 цього Кодексу, остання є спеціальною по відношенню до загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають в процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Водночас метою визнання недійсним правочину (договору) зі спеціальних підстав, визначених ст. 42 КУзПБ, є встановлення факту відчуження майна боржника протягом трьох років, що передували її порушенню, та наявність обставин, прямо визначених положеннями вказаної статті.

Одночасно, керуючий реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. в апеляційній скарзі не ставить під сумнів договір №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, яким сторони визначили договірну вартість предмета іпотеки у сумі 1150000,00 грн.

Разом з цим, керуючий реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. не надав доказів (звіт про оцінку майна), на підтвердження обставин, що спірне майно має вищу ринкову ціну ніж визначена, зокрема, у договорі №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки.

За наявності договору №1 від 21.02.2017 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, правомірність якого презюмується, доводи апелянта про заниження вартості предмета іпотеки порівняно з умовами договору про іпотеку під час укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими.

Разом з тим, для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства необхідною умовою є також наявність завданих збитків кредиторам або боржнику.

З матеріалів справи вбачається, що за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 року, до іпотекодержателя перейшло право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до п. 2.10 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 сторони погодилися, що передачею предмета іпотеки у власність іпотекодержателя погашається у повному обсязі існуюча заборгованість за договорами про надання траншів № 202.45402/FW207.611 від 28.09.2016 року та № 207.44915/FW207.611 від 25.09.2014 всього на суму 10 538 720,42 грн.

Керуючим реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. арбітражним керуючим Кошовським С.В., за наявності договору №1 від 21.02.2017 про внесення змін до договору іпотеки, не доведено належними та допустимими доказами, що під час укладення спірного договору здійснено відчуження майна за ціною нижчою від ринкової, а тому не доведено і наявності завдання збитків боржнику аюо кредиторам.

Враховуючи вищенаведене, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 на підставі ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Керуючий реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. додав до матеріалів справи рецензію від 22.06.2020, виконаною Громадською організацією «Всеукраїнська асоціація фахівців оцінки», на звіт про оцінку майна нежитлових приміщень 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, буд. 24, який здійснений на замовлення ПАТ "ПроКредит Банк" ПП "СВ Девелопмент" від 17.02.2017. Замовником рецензії від 22.06.2020 є арбітражний керуючий Кошовський С.В.

Громадська організація «Всеукраїнська Асоціація Фахівців Оцінки» (скорочена назва АФО) є добровільним громадським об`єднанням оцінювачів та інших фахівців, пов`язаних з ринком професійних оціночних послуг, яке здійснює діяльність, направлену на розвиток та підвищення професійного рівня оцінювачів та оціночної діяльності в Україні. Асоціація є некомерційною неприбутковою організацією та не має на меті отримання прибутку від своєї діяльності.

Керуючий реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. посилався на те, що у рецензії на звіт про оцінку майна зроблено висновок, що - "звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний".

Враховуючи викладене керуючий реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. арбітражний керуючий Кошовський С.В. ґрунтує свої вимоги тим, що сторонами під час укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 не дотримано порядку визначення вартості іпотечного майна, з огляду на те, що використано недійсний звіт про оцінку майна, що на переконання апелянта свідчить про невідповідність умов договору вимогам чинного законодавства (ч.1 ст. 203 ЦК України), що відповідно до ст. 215 ЦК України, свідчить про наявність підстав для визнання його недійсним.

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 Цивільного кодексу України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме:

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Як вбачається з умов п. 7.1.1. договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014, іпотекодержатель вправі самостійно визначити суб`єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір, для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ринкова вартість предмета іпотеки визначена за погодженням сторін на підставі звіту в стислій формі ідентифікатор за базою ФДМУ 1640656_17022017_2301 про оцінку майна, виконавець звіту Приватне підприємство «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифікату №39/17 суб`єкта оціночної діяльності від 27.01.2017, виданого Фондом Державного майна України, дата оцінки 17.02.2017, дата завершення звіту 17.02.2017. Оціночна вартість предмету іпотеки визначена та погоджена сторонами у сумі 1150000,00 грн. без ПДВ».

Колегія суддів зазначає, що при укладені договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та на виконання п. 7.1.1 договору іпотеки №339643-ІД1 від 03.10.2014 дотримано порядок визначення вартості іпотечного майна.

За таких обставин апелянтом не доведено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017 суперечить положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України та інтересам боржника та інших кредиторів у справі про банкрутство, тому підстави для визнання його недійсним, відповідно до приписів ст. 215 ЦК України, відсутні.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна полягає в його критичному розгляді та наданні висновків щодо його повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна в порядку, визначеному Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у рецензії Громадської організації «Всеукраїнська Асоціація Фахівців Оцінки» від 22.06.2020 на звіт про оцінку майна, складеного ПП «СВ Девелопмент» 17.02.2017, зазначено, що «звіт про оцінку майна не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаним».

Метою рецензування було надання письмового висновку стосовно відповідності звіту про оцінку майна за наступними питаннями:

чи відповідає звіт повністю вимогам нормативно правових актів з оцінки майна;

чи відповідає звіт у цілому вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки;

чи не повною мірою звіт відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення відповідних недоліків;

чи звіт не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки має, є неякісним та (або) непрофесійними і не може бути використаний.

Щодо базової оцінки зазначено: здається, що ринкова, але звіт не містить обґрунтування вибору відповідної бази оцінки. База оцінки навіть як поняття відсутня у звіті.

Вартість об`єкта оцінки, що визначена у звіті: на підставі проведених розрахунків оцінювач визначив ринкову вартість об`єкта оцінки у розмірі: 1150000,00 грн, що за курсом Нацбанку України на дату оцінки складає: 42610 дол. США. У звіті про оцінку майна та у висновку про вартість об`єкта оцінки оцінювач не відобразив факт про включення або не включення до ринкової вартості суми податку на додану вартість. Порушенні вимоги п.17НСО1.

Проте, статтею 32 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №914/881/17

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку вищезазначеному доказу суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рецензія Громадської організації «Всеукраїнська Асоціація Фахівців Оцінки» від 22.06.2020 може бути підставою для відповідальності суб`єкта оціночної діяльності, але не доводить факту, що відчуження спірного майна відбулося за ціною нижчою від ринкової.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності керуючим реалізацією майна ФОП Бугаса Д.М. заявлених вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заявник також просив:

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, буд. 24 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), які передати керуючому реалізацією ФОП Бугаса Д.М. (код НОМЕР_1 ) арбітражному керуючому Кошовському Сергію Васильовичу (свідоцтво №923 від 14.05.2013, код НОМЕР_2 , адреса: 61058, м. Харків, пр-т Незалежності, буд. 5);

визнати за ФОП Бугасом Д.М. (код НОМЕР_1 ) право власності на нерухоме майно: нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: м. Харків, вул. Сухумська, буд. 24 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Враховуючи, що керуючим реалізацією майна не доведено достатніх правових підстав для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності на нерухоме майно за банкрутом.

Апелянт посилається на те, що ухвала суду першої інстанції взагалі не містить обґрунтувань щодо відмови керуючому реалізацією у задоволенні вимог заявника про віндикацію та визнання права власності.

Вищевказані доводи апелянта є обґрунтованими, однак не свідчать про прийняття судом першої інстанції помилкового рішення в цій частині, з огляду на наступне.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово -правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову зокрема від добросовісного набувача, з підстав передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зі змісту вказаної норми слідує, що право власника на витребування від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того в якій спосіб майно вибуло з його володіння.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.02.2017, в матеріалах справи відсутні докази, що спірне нерухоме майно (предмет іпотеки) вибуло з володіння власника ( ОСОБА_4 ) поза його волею.

Отже, не підлягає задоволенню вимога про витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Апелянт просить визнати за ФОП Бугасом Д.М. (код НОМЕР_1 ) права власності на нерухоме майно: нежитлові приміщення 2-го поверху №121-1, 121-2, 120-3, 120-4, 119-5 : 119-9, 120-10-:-120-13, 121-14-:-121-19, загальною площею 266,7 кв.м. в літ. "А-10", за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), однак судова колегія апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення зазначеної вимоги, з огляду на наступне.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспореня або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Враховуючи те, що за результатом розгляду заяви керуючого реалізацією майна відмовлено у витребуванні майна, а отже і відсутні підстави для визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України за банкрутом.

Щодо заяви АТ "ПроКредит Банк" про сплив позовної давності, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, підстави для застосування приписів ст. 257, 261 ЦК України (позовна давність) відсутні.

Доводи апелянта щодо необґрунтованого застосування судом першої інстанції положень закону про поруку при прийнятті оскаржуваного процесуального документу апеляційна інстанція вважає обґрунтованими.

Однак, це не призвело до постановлення судом першої інстанції помилкового рішення, а є підставою для зміни мотивувальної частини рішення (ухвали).

Отже, апеляційна скарга керуючого реалізацією майна Фізичної особи-підприємця Бугаса Д.М. арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.08.2021 у справі № 922/1149/19 підлягає частковому задоволенню.

Мотивувальну частину ухвали господарського суду Харківської області від 18.08.2020 у справі № 922/1149/19 слід змінити, виклавши її в редакції даної постанови.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керуючого реалізацією майном ФОП Бугаса Д.М. арбітражного керуючого Кошовського С.В. на ухвалу господарського суду Харківської області від 18.08.2020 року у справі № 922/1149/19 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину ухвали господарського суду Харківської області від 18.08.2020 року у справі № 922/1149/19 виклавши її в редакції даної постанови.

В решті ухвалу господарського суду Харківської області від 18.08.2020 року у справі № 922/1149/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанови передбачені статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.04.2021.

Головуючий суддя Т.Д. Геза

Суддя О.В. Плахов

Суддя О.В. Шевель