СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2021 р. Справа № 905/2382/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Дучал Н.М., суддя Гетьман Р.А. , суддя Склярук О.І.

секретар судового засідання Стойка В.В.

за участю представників:

від апелянта: не з`явився

від АТ «Сбербанк»: Ягодка О.О, адвокат, довіреність, свідоцтво

від арбітражного керуючого: не з`явився

від кредиторів: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002", м. Київ (вх. № 548Д/1)

на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020 (повний текст ухвали складено 09.06.2020 (суддя Кротінова О.В.)

у справі № 905/2382/18

за заявою Акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський млинкомбінат", м.Маріуполь

про банкрутство

арбітражний керуючий - Чупрун Євген Вікторович, м. Суми

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 02.12.2019 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат ( Код ; адреса: 87510, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Луніна, буд. 50); визнано грошові вимоги Акціонерного товариства «Сбербанк» в сумі 453 178 010,74 грн. та 17 620,00 грн. судового збору; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» строком на сто сімдесят календарних днів до 20.05.2020; призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Чупруна

Євгена Вікторовича; призначено попереднє судове засідання на 10.02.2020.

04.05.2020р. від Акціонерного товариства "Сбербанк" надійшла заява про визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський млинкомбінат" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002".

Ухвалою господарського суду Донецької області від 02.06.2020р. у справі №905/2382/18 визнано недійсним договір поруки від 26.09.2017р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський млинкомбінат".

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020р. у справі №905/2382/18 повністю, прийняти у справі №905/2382/18 нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський млинкомбінат" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002", відмовити.

За твердженням скаржника, ухвала місцевого господарського суду є незаконною та необґрунтованою, такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає наступне:

- акціонерним товариством Сбербанк не доведено наявності достатніх правових підстав для визнання спірного договору поруки недійсним як фіктивного правочину, а саме, що сторони договору поруки не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки, у зв`язку з чим підстави для задоволення заяви про визнання зазначеного договору недійсним відсутні;

- акціонерним товариством Сбербанк не надано жодного доказу того, що укладення спірного договору поруки свідомо призвело до зменшення обсягу платоспроможності боржника і завдало шкоди кредиторам, оскільки укладання договору поруки не призводить до автоматичного збільшення розміру зобов`язань у поручителя, а зобов`язання сплатити кошти виникає лише після виставлення вимоги кредитора;

- визнання ухвалою господарського суду Донецької області від 16.03.2020 кредиторських вимог ТОВ ЛЕО 2002 у справі про банкрутство ТОВ Маріупольський млинкомбінат також підтверджує дійсність відповідних вимог, які виникли за договором поруки;

- у заяві про визнання спірного договору поруки недійсним АТ Сбербанк вказує на те, що боржник, укладаючи договір поруки, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій з боку іншої сторони. Проте, АТ Сбербанк не зазначено, які саме майнові дії ТОВ ЛЕО 2002, як інша сторона, повинне було здійснити, як і не надає жодного доказу в обґрунтування цього твердження;

- факт пред`явлення вимоги щодо виконання грошових зобов`язань 27.09.2017р., тобто на наступний день після укладення договору поруки, не може свідчити, що на момент укладення оспорюваного договору поруки сторони не мали наміру створити правові наслідки, що з нього випливають, оскільки відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При цьому, не вчинення боржником і кредитором після пред`явлення вимоги щодо виконання грошових зобов`язань 27.09.2017р. дій з виконання забезпеченого зобов`язання не може свідчити про фіктивність поруки, оскільки такі дії є процесуальним правом, наданим їм як позивачу та відповідачу у цивільній справі, а не їх обов`язком, і на той час Товариство з обмеженою відповідальністю ЛЕО 2002 вичерпало всі можливі заходи щодо стягнення боргу.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі №905/2382/18 ухвалу Господарського суду Донецької області від 02.06.2020 скасовано та відмовлено у задоволенні заяви АТ "Сбербанк" про визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017.

Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №905/2382/18: касаційну скаргу Акціонерного товариства Сбербанк задоволено частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі №905/2382/18 скасовано; справу №905/2382/18 в скасованій частині передано на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зауважив, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, мав належним чином оцінити фактичні права та обов`язки сторін договору, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, зміни майнового стану, які відбудуться у сторін в результаті цієї операції, зважаючи на надані заявником докази в підтвердження його вимог, з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника. Висновки суду апеляційної інстанції зроблені без належної оцінки та аналізу дій сторін договору в контексті добросовісності/недобросовісності та зловживання правом щодо кредитора і його майнових інтересів.

Крім того, Верховним Судом зазначено, що під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене в постанові, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, надати належну правову оцінку аргументам учасників справи, і в залежності від встановлених обставин, вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і в залежності від встановленого прийняти рішення, яке відповідає вимогам статей 236, 282 ГПК України.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.02.2021 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: Дучал Н.М. - головуючий суддя, судді Гетьман Р.А., Склярук О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 прийнято на новий апеляційний розгляд справу № 905/2382/18 в частині, що скасована постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 905/2382/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕО 2002, м. Київ на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020 у справі № 905/2382/18; встановлено строк для подання учасниками справи письмових пояснень, з урахуванням позиції, викладеної у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №905/2382/18, з доказами їх надсилання іншим учасникам справи; призначено судове засідання з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕО 2002 на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020 у справі №905/2382/18 на 25.03.2021 р. о 12:00; явку представників учасників судового процесу визнано необов`язковою.

01.03.2021 арбітражним керуючим Чупруном Є.В. подано клопотання про проведення судового засідання, що призначене на 25.03.2021 о 12:00 у режимі відеоконференції, яке ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2021 задоволено та доручено господарському суду Сумської області забезпечити проведення відеоконференції за участю арбітражного керуючого Чупруна Є.В.

Також, 12.03.2021 на електронну адресу суду арбітражним керуючим Чупруном Є.В. подано пояснення у справі № 905/2382/18.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 клопотання Акціонерного товариства «Сбербанк» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, призначеному на 25.03.2021 о 12:00 задоволено; доручено Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду забезпечити проведення відеконференції за участю представника АТ «Сбербанк».

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2021 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕО 2002 на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020 у справі №905/2382/18 відкладено на 15.04.2021 об 11:30 год; доручено Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду забезпечити проведення відеоконференції 15.04.2021 об 11:30 год. у справі №905/2382/18 у приміщенні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду за участю представника Акціонерного товариства Сбербанк, м. Київ; доручено господарському суду Сумської області забезпечити проведення відеоконференції 15.04.2021 об 11:30 у приміщенні господарського суду Сумської області, за участю арбітражного керуючого Чупруна Є.В.

Представник АТ «Сбербанк» у судових засіданнях 25.03.2021 та 15.04.2021 проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважаючи оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду законною та обґрунтованою.

Арбітражний керуючий Чупрун Є.В. у судове засідання 15.04.2021 не з`явився, в процесі розгляду апеляційної скарги, а також у судовому засіданні 25.03.2021, виклав своє ставлення до апеляційної скарги, з урахуванням наданих ним пояснень.

14.04.2021 від ТОВ «ЛЕО 2002» електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Проте, зазначене клопотання не засвідчено електронним цифровим підписом, про що складений акт та відправнику надіслано повідомлення з пропонуванням направити лист, підписаний електронним цифровим підписом. Належним чином підписаного клопотання від ТОВ «ЛЕО 2002» не надходило.

14.04.2021 від арбітражного керуючого Чупруна Є.В. на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату через неможливість явки у судове засідання. Розглянувши зазначене клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про залишення його без задоволення, зважаючи на відсутність жодного обґрунтування арбітражним керуючим причин неможливості його явки у судове засідання та закінченням процесуального строку розгляду апеляційної скарги. Крім того, явка сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, а арбітражний керуючий не позбавлений можливості направити у судове засідання іншого представника або заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.

Апелянт та представники інших учасників справи про банкрутство не скористалися правом участі представника у судових засіданнях апеляційної інстанції, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином шляхом надсилання процесуальних документів на їх адреси.

Явка представників у судове засідання визнавалася необов`язковою.

Відповідно до ст.42 Господарського процесуального кодексу України, участь представника у судовому засіданні є правом учасника справи, а не його обов`язком.

Позиція апелянта викладена ним в апеляційній скарзі та врахована судом при апеляційному провадженні.

За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Законом України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів від 03.10.2017 №2147-VIII викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України).

Згідно з приписами ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника АТ «Сбербанк», арбітражного керуючого Чупруна Є.В., перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів Східного апеляційного господарського суду враховано наступне.

26.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю ЛЕО 2002 (далі - Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат (далі - Поручитель) укладено договір поруки від 26.09.2017 (далі договір).

За даним договором Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником (Публічне акціонерне товариство Одеський коровай, ) зобов`язань, вказаних в ст.2 цього договору. Під зобов`язанням розуміється зобов`язання Боржника перед Кредитором, що випливають з договору(ів), з якого(их) випливає зобов`язання, суть та строки виконання якого передбачені ст.2 цього договору. В цьому договорі, в залежності від контексту, термін зобов`язання означає як всі зобов`язання Боржника перед Кредитором разом, які перелічені в ст.2 цього договору, так і окремо будь-яку частину цих зобов`язань (п.1.1 ст.1 договору).

Пунктом 1.2 ст.1 договору поруки визначено, що Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язання Боржником суми у розмірі 257 910 484,55грн. Відповідальність Поручителя обмежується лише зазначеною сумою, понад цю суму Поручитель не несе ніякої відповідальності за зобов`язаннями Боржника.

У разі порушення Боржником зобов`язання, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає право Кредитора вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від Боржника і Поручителя разом, так і від кожного з них окремо (п.1.3 ст.1 договору).

Пунктом 2.1 ст.2 договору визначено, що порукою за цим договором забезпечується виконання зобов`язання Боржника перед Кредитором за договором №09/02 про надання поворотної фінансової допомоги від 09.02.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Інтер-Донбас () та Товариством з обмеженою відповідальністю Ван-Брок (), з усіма змінами, доповненнями та первинними документами до нього, а саме: зобов`язань зі сплати грошових коштів Товариством з обмеженою відповідальністю Інтер-Донбас на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ван -Брок на суму 257 910 484,55грн., право вимоги на яку у Кредитора виникло на підставі договору №26/09/17 про відступлення права вимоги від 26.09.2017, а обов`язок сплати якої у Боржника виник на підставі договору №25/09/17 про переведення боргу від 25.09.2017.

Згідно з пунктами 3.1-3.3 ст.3 договору поруки від 26.09.2017:

- у разі порушення зобов`язання Боржником Кредитор направляє Поручителю письмову вимогу виконати зобов`язання (або певну його частину), Кредитор направляє вимогу в якій зазначається загальна сума заборгованості, при цьому не зобов`язаний підтверджувати будь-яким чином факт невиконання зобов`язання Боржником. Вимога Кредитора буде достатньою Поручителю підставою виконати зобов`язання на суму, вказану у такій вимозі, без-будь яких застережень, умов чи вимог до Кредитора про надання додаткової інформації чи документів;

- Поручитель зобов`язаний виконати пред`явлену йому вимогу Кредитора в валюті Зобов`язання в повному обсязі в строк не пізніше 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання такої вимоги;

- у разі порушення Поручителем строку виконання вимоги Кредитора, Поручитель повинен сплатити Кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється на суму простроченого виконанням платежу за весь час прострочення.

У п.5.1.4, п.5.1.6 ст.5 договору підтверджено відсутність на дату укладання договору справ (у будь-якій їх стадії) про банкрутство Поручителя; підписання цього договору не призведе до порушення установчих документів Поручителя, його внутрішніх положень або будь-якого положення чинного законодавства України, що має відношення до Поручителя, рішення про укладення цього договору прийняте відповідними органами управління згідно їх компетенції, визначеної уставними документами Поручителя.

Відповідно до п.п.6.1, 6.2 ст.6 договору порука за цим договором припиняється, за умови виконання Поручителем зобов`язання Боржника перед Кредитором, в обсязі передбаченому пунктом 1.2 цього договору; у будь-якому випадку порука припиняється 31.12.2019.

Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Кредитора, Поручителя (п.7.6 договору поруки).

Як свідчать фактичні обставини справи, договір поруки від 26.09.2017 підписано та скріплено печатками обох сторін.

26.09.2017 ТОВ ЛЕО 2002 звернулось до ТОВ Маріупольський млинкомбінат з вимогою відповідно до п.п.3.1, 3.2 ст.3 договору поруки від 26.09.2017 виконати зобов`язання перед кредитором у повному обсязі на суму 257 910 484,55 грн, яка отримана боржником 27.09.2017, проте залишена без задоволення.

У зв`язку з невиконанням ТОВ Маріупольський млинкомбінат зобов`язань за спірним договором поруки, ухвалою Господарського суду Донецької області від 16.03.2020 ТОВ ЛЕО 2002 визнано кредитором ТОВ Маріупольський млинкомбінат на суму 3.842,00 грн (1 черга); 317 554 799,03 грн (4 черга); 38 100 091,23 грн (6 черга).

Акціонерне товариство Сбербанк вважає, що договір поруки від 26.09.2017 має ознаки фіктивного, є таким, що не направлений на настання реальних правових наслідків, а також завдає збитки кредиторам, у зв`язку із чим звернулось до господарського суду Донецької області із заявою про визнання зазначеного правочину недійсним.

В обґрунтування заяви Акціонерне товариство Сбербанк посилалося, крім норм цивільного законодавства (статті 3, 11, 13, 16, 202 - 203, 215, 234, 509, 553 - 554 Цивільного кодексу України), на положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, якою встановлені спеціальні підстави визнання недійсним правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам.

За результатами вирішення спору, ухвалою господарського суду Донецької області від 02.06.2020р. у справі №905/2382/18 визнано недійсним договір поруки від 26.09.2017р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський млинкомбінат".

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, вказівки надані Верховним Судом, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги виходячи з наступного.

21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Приписами п.4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно зі статтею 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України.

Вирішуючи спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору.

За положеннями частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, правом оспорювати правочин Цивільний Кодекс України наділяє не лише сторону правочину, а і інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Частинами 1 та 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Відтак, положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства розширюють визначені приписами статті 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

У даному випадку, АТ Сбербанк, як кредитор боржника у справі про банкрутство, оспорює договір поруки від 26.09.2017 як заінтересована особа, яка не є стороною цього договору, з тих мотивів, що зазначений правочин має ознаки фіктивності, оскільки його укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених у договорі, що впливає на баланс інтересів боржника та кредиторів.

Згідно зі ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Аналіз положень ст. 234 Цивільного кодексу України свідчить, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, які передбачені правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Верховним Судом неодноразово (зокрема, у постановах від 13.02.2019 у справі №04/01/5026/1089/2011, від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, від 23.04.2019 у справі № 19/5009/2383/11, від 30.01.2019 у справі № 910/7827/17) зазначалось, що господарським судам при розгляді спорів про оскарження правочинів зі спеціальних підстав, які встановлені законодавством про банкрутство, належить брати до уваги, що дії боржника, зокрема, але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, придбання майна за цінами вищими від ринкових для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, або без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказавши на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції.

Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на дату укладання оспорюваного правочину, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації Союз інвесторів України від 07.09.2015 у справі №81/15:

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат, м.Маріуполь (87510, Донецька обл., м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.50, Ідентифікаційний код юридичної особи 31419401) на користь Публічного акціонерного товариства Дочірній банк Сбербанку Росії (01601, м.Київ, вул.Володимирська, 46, Ідентифікаційний код юридичної особи 25959784) суму заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії від 06.03.2012 року №26-Н/12/24/ЮО-KL в розмірі 23135150 (двадцять три мільйони сто тридцять п`ять тисяч сто п`ятдесят) доларів США 72 центи, 344760 (триста сорок чотири тисячі сімсот шістдесят)грн. 26 коп. пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією, 895421 (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста двадцять одна) грн. 12 коп. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією;

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат, м.Маріуполь (87510, Донецька обл., м.Маріуполь, пр.Луніна, буд.50, Ідентифікаційний код юридичної особи 31419401) на користь Публічного акціонерного товариства Дочірній банк Сбербанку Росії (01601, м.Київ, вул.Володимирська, 46, Ідентифікаційний код юридичної особи 25959784) третейський збір в розмірі 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.01.2016 у справі №910/28332/15 видано наказ на виконання вищевказаного рішення. Крім того видано наказ, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат (87510, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Луніна, буд. 50, ) на користь Публічного акціонерного товариства Сбербанк (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 609,00 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 05.07.2016 у справі №905/1923/15, в т.ч. звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством Сбербанк (01601, м. Київ, вул. Володимирська, будинок 46, ідентифікаційний код 25959784) за договором про відкриття кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012р., що складається з простроченої заборгованості за кредитною лінією в розмірі 19973750,00 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитною лінією в розмірі 3585315,82 доларів США, пені, нарахованої за прострочення з повернення заборгованості за кредитною лінією за період з 04.02.2014р. по 13.04.2014р. в розмірі 33418,54 грн., на майно Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат (87510, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Луніна, будинок 50, ), передане в іпотеку за договором іпотеки від 06.03.2012р., а саме, на комплекс загальною площею 33 472,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Луніна (вулиця Портова), будинок 50, та встановлено початкову ціну продажу предмету іпотеки - 145 000 000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2016 рішення Господарського суду Донецької області від 05.07.2016 по справі №905/1923/15 скасовано частково, а саме в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитною лінією в розмірі 1508130,33 дол.США, в цій частині припинено провадження, в решті частини заборгованості за процентами в сумі 2077185,49 дол.США залишено без змін, в іншій частині рішення залишено без змін.

28.07.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу №910/28332/15, виданого 14.01.2016.

Розмір заборгованості за рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації Союз інвесторів України від 07.09.2015 у справі №81/15 і наказу Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 у справі №910/28332/15, з урахуванням здійсненого 24.06.2016 погашення заборгованості за рахунок прийняття Банком у власність майна, становить 21627020,39 доларів США та 1240181,38грн і складається з 19973750,00 доларів США заборгованості за кредитом; 1653270,39 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 344760,26 грн. пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією; 895421,12 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Як наголошує АТ «Сбербанк», згідно інформаційних довідок про стан виконавчого провадження ВП №51785294, виконавче провадження з примусового виконання наказу від 14.01.2016 №910/28332/15 про стягнення з ТОВ Маріупольський млинкомбінат на користь АТ Сбербанк суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 06.03.2012 №26-Н/12/24/ЮО-КL в розмірі 23135150,72 доларів США, 344760,26 грн. пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією, 895421,12 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією №1 від 25.05.2007, відкрите 28.07.2016, триває, винесено постанову про арешт майна боржника від 28.07.2016 все нерухоме та рухоме майно, про арешт коштів боржника від 11.08.2016, виконання наказу не відбулось, арешт з всього майна знято постановою від 07.05.2019.

Судом першої інстанції встановлено, що за даними, що містить балансова довідка боржника, станом на 30.09.2019 на балансі товариства стаття балансу Основні засоби обліковуються основні засоби (обладнання та ін.) по первісній вартості 12263407,03грн., залишкова вартість 52289,25грн. Кредиторська заборгованість станом на 30.09.2019, за даними Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат, за основним зобов`язанням, при цьому без урахування прийнятого на себе зобов`язання за договором поруки від 26.09.2017, дорівнює 576775683,37грн.; дебіторська заборгованість 2654453,73грн.

Відповідно до балансової довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат №б/н від 29.11.2019, станом на 30.09.2019 на балансі товариства стаття балансу Основні засоби обліковуються основні засоби (нерухоме майно та ін.) на суму 7 911672,61грн., залишкова вартість 203 585,76грн.

Відповідно до балансової довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат №б/н від 29.11.2019 (уточнена), станом на 30.09.2019 на балансі товариства стаття балансу Основні засоби обліковуються основні засоби (рухоме майно та ін.) по первісній вартості 12422067,12грн., залишкова вартість 42 721,38грн.

Згідно балансу (звіт про фінансовий стан) на 30.09.2019 чисті активи становлять 9 834 000,00грн. на початок звітного періоду, на кінець звітного періоду має від`ємне значення.

Доказів того, що активи підприємства боржника становили суму більшу ніж зазначена, суду не надано, наявність або проведення розрахунку фінансової спроможності підприємства на прийняття фінансового зобов`язання у розмірі 257910484,55грн. та можливості його виконання як на дату укладання договору поруки, так і у майбутньому, не підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.76-77 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 3 Цивільного кодексу України закріплені принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Зміст принципів справедливості, добросовісності та розумності, поряд із нормами матеріального права, що регулюють укладання договорів, полягає у тому, що сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових норм, а добросовісність, розумність та справедливість - є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими.

Цивільне законодавство не дає визначення вищезазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

Вказані вище обставини свідчать про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат в момент укладання договору поруки усвідомлювало, що наявний значний обсяг кредиторської заборгованості та фінансовий стан підприємства не дозволить поручителю виконати взяті на себе зобов`язання за договором поруки.

При цьому, усвідомлення поручителем неможливості виконання взятих на себе зобов`язань свідчить про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат, укладаючи оспорюваний договір поруки від 26.09.2017р., діяло із порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності, оскільки зазначені дії не були направлені на реальне настання правових наслідків та призвели до зменшення активів поручителя.

Наведене вище також підтверджується відсутністю доказів виконання Товариством з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат зобов`язань за оспорюваним договором поруки.

За таких обставин, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський млинкомбінат" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002" договір поруки має ознаки фіктивного.

Особа, яка є боржником, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів, та дій, що спрямовані на необґрунтоване, сумнівне чи непропорційне збільшення розміру зобов`язань. У період, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів чи прийняття на себе зобов`язань є підозрілими і можуть становити втручання у право власності інших кредиторів. Відтак, неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами, за умови, що такі дії призводять завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Колегія апеляційного господарського суду зауважує, що спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до Цивільного кодексу України, який регулює питання визнання правочинів недійсними, укладених особою стосовно якої відкрито провадження у справі про банкрутство, є Кодекс України з процедур банкрутства.

Так, стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює підставою визнання недійсним правочину, вчиненого боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо ним завдано збитків кредиторам, зокрема з тих підстав, якщо боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Вищевказані дії Товариства з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат свідчать про те, що укладений правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювалися сторонами договору поруки, про намір ухилення боржника від розрахунків із контрагентами, штучного зменшення його платоспроможності та є таким, що спрямованийй на завдання шкоди кредиторам.

Наведене вище також підтверджується тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат в момент укладання договору поруки (26.09.2017) поручилось за належне виконання зобов`язань Публічного акціонерного товариства Одеський коровай щодо повернення поворотної фінансової допомоги на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002", строк виконання якого було встановлено до 09.09.2017.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольський млинкомбінат поручилось за належне виконання боржником зобов`язання, стосовно якого, на момент укладання договору поруки, вже існувало прострочення виконання.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що укладання боржником договору поруки від 26.09.2017, тобто протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство (02.12.2019), в даному випадку призвело до того, що виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що свідчить про завдання збитків кредиторам, зокрема Акціонерному товариству Сбербанк та є підставою для визнання вказаного правочину недійсним.

Доводи апелянта, що Акціонерним товариством Сбербанк не надано жодного доказу того, що укладення спірного договору поруки свідомо призвело до зменшення обсягу платоспроможності боржника і завдало шкоди кредиторам, оскільки укладання договору поруки не призводить до автоматичного збільшення розміру зобов`язань у поручителя, а зобов`язання сплатити кошти виникає лише після виставлення вимоги кредитора, спростовуються наведеним вище.

Доводи апелянта стосовно того, що визнання ухвалою господарського суду Донецької області від 16.03.2020 кредиторських вимог ТОВ ЛЕО 2002 у справі про банкрутство ТОВ Маріупольський млинкомбінат є підтвердженням дійсності відповідних вимог, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки при вирішенні питання наявності спірного зобов`язання та забезпечення його порукою, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний), не входило до меж дослідження під час розгляду відповідної заяви про визнання кредиторських вимог.

Крім того, колегією враховано, що Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №905/2382/18 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк" задоволено частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 16.03.2020 в частині відмови Акціонерному товариству "Сбербанк" у визнанні кредитором боржника та в частині визнання кредиторами боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002", Товариства з обмеженою відповідальністю "Профі Трейдінг" у справі №905/2382/18 скасовано; справу №905/2382/18 в скасованій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (Заява N4909/04) вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 (Заява N4241/03) Європейським Судом зазначено, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на наведене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі не обґрунтовані та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Твердження заявника апеляційної скарги про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування ухвали господарського суду Донецької області 02.06.2020 у справі № 905/2382/18.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕО 2002", м. Київ на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020р. у справі №905/2382/18 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 02.06.2020р. у справі №905/2382/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.04.2021

Головуючий суддя Н.М. Дучал

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук