ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021м. ДніпроСправа № 904/2239/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" (м. Дніпро)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський трубопрокатний завод" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з перевезення пасажирів на маршруті регулярних спеціальних перевезень № 30/03/20/2 від 30.03.2020 у загальному розмірі 171 059 грн. 58 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський трубопрокатний завод" (далі - відповідач) заборгованість за договором за договором про надання послуг з перевезення пасажирів на маршруті регулярних спеціальних перевезень №30/03/20/2 від 30.03.2020 у загальному розмірі 171 059 грн. 58 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 153 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 8 170 грн. 20 коп. - пеня;

- 7 650 грн. 97 коп. - інфляційні втрати;

- 2 238 грн. 41 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг з перевезення пасажирів на маршруті регулярних спеціальних перевезень №30/03/20/2 в частині повної та своєчасної сплати наданих позивачем в період з червня по серпень 2020 року послуг перевезення пасажирів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 153 000 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 4.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 28.08.2020 по 22.02.2021 в сумі 8 170 грн. 20 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня 2020 року по січень 2021 року у сумі 7 650 грн. 97 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 28.08.2020 по 22.02.2021 в сумі 2 238 грн. 41 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 12.03.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 09.03.2021, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49068, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Маяковського, будинок 31, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.39).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач обізнаний про розгляд даної справи судом, оскільки ухвалу суду від 12.03.2021 отримав 22.03.2021, що вбачається з поштового повідомлення № 383 (№068), отже завчасно (а.с.43).

Так, ухвалою суду від 12.03.2021, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання ухвали суду - 22.03.2021, відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 06.04.2021 включно.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 30.04.2021 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про надання послуг, строку його дії, порядок та строки надання послуг, факт надання та передачі послуг замовнику, загальна вартість наданих послуг, настання строку їх оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 30.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський трубопрокатний завод" (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" (далі - перевізник, позивач) укладено договір про надання послуг з перевезення пасажирів на маршруті регулярних спеціальних перевезень №30/03/20/2 (далі - договір, а.с.9-11), відповідно до умов якого замовник замовляє, а перевізник надає послуги з перевезення організованих груп пасажирів автобусами на маршруті регулярних спеціальних перевезень за напрямком "Таромське (вулиця М. Лояна) - ДТЗ (вулиця Деревлянська)" та в зворотному напрямку, в порядку та на умовах, передбачених договором та у відповідності з паспортом маршруту, в якому визначено схему маршруту, його протяжність, періодичність, кількість задіяних на маршруті транспортних засобів, їх тип та клас тощо (пункт 1.1. договору).

У пункті 5.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дати його підписання і діє по 31.12.2020, але в будь-якому разі до повного виконання взятих на себе зобов`язань сторонами по даному договору.

Доказів зміни, розірвання чи визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, у пунктах 3.1. та 3.2. договору сторони погодили, що загальна сума договору складається з загальної суми актів виконаних робіт. Вартість кожного перевезення пасажирів визначається сторонами в заявці та/або в актах виконаних робіт, які є невід`ємною частиною даного договору і є остаточною (не підлягає зміні).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору в період з червня по серпень 2020 року позивачем були надані відповідачу послуги з перевезення організованих груп пасажирів на загальну суму 153 000 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами надання послуг, а саме:

- актом надання послуг № 7 від 05.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 22);

- актом надання послуг № 8 від 12.06.2020 на суму 12 000 грн. 00 коп. (а.с. 21);

- актом надання послуг № 9 від 19.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 20);

- актом надання послуг № 10 від 26.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 19);

- актом надання послуг № 11 від 03.07.2020 на суму 12 000 грн. 00 коп. (а.с. 18);

- актом надання послуг № 12 від 10.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 17);

- актом надання послуг № 13 від 17.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 16);

- актом надання послуг № 14 від 24.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 15);

- актом надання послуг № 15 від 31.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 14);

- актом надання послуг № 16 від 07.08.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 13);

- актом надання послуг № 17 від 12.08.2020 на суму 9 000 грн. 00 коп. (а.с. 12).

Вказані вище акти надання послуг підписані позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень; скріплені печатками обох сторін; в кожному з вказаних актів сторони засвідчили, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання замовником акту наданих послуг (виконаних робіт), який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги (виконані роботи).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності заперечень відповідача стосовно обсягів, строку, вартості та якості наданих послуг.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу прийняття послуг за зазначеними актами відповідачем також не заявлено.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов`язань за ним.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку виконавця за договором надати послугу відповідає обов`язок замовника оплатити вартість цієї послуги.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, у пункті 2.4. договору сторони погодили, що розрахунки за фактично виконані роботи з перевезення пасажирів здійснюються протягом 15 календарних днів з моменту виставлення рахунків на оплату, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника.

В матеріалах справи наявні рахунки на оплату наданих в спірний період послуг (а.с.23-32).

В той же час, суд не досліджує питання фактичного отримання рахунків на оплату наданих у спірний період послуг (виконаних робіт), оскільки:

- за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а в даному випадку такі реквізити містилися, зокрема у договорі про надання послуг № 9/19П (76/19) від 02.05.2019;

- ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє боржника від обов`язку з оплати наданих товарів (послуг).

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №918/537/18 від 02.07.2019, у справі № 910/19702/17 від 20.12.2018, у справі № 910/21406/17 від 10.10.2018, у справі № 910/22589/17 від 05.09.2018, у справі № 905/915/17 від 13.07.2018.

Отже, з моменту складання вказаних вище актів надання послуг на загальну суму 153 000 грн. 00 коп. у відповідача (замовника) виник обов`язок з оплати наданих за вказаними актами послуг у строки, передбачені пунктом 3.4. договору, а саме: протягом 15 календарних днів.

Як зазначає позивач, ним взяті на себе зобов`язання щодо надання обумовлених договором послуг виконані у повному обсязі та належним чином, претензій щодо якості та обсягу наданих послуг відповідач з моменту їх надання і до теперішнього часу не висловлював. Однак, відповідач вартість наданих в період з червня по серпень 2020 року послуг з перевезення організованих груп пасажирів на загальну суму 153 000 грн. 00 коп. не оплатив, що і стало причиною звернення позивача із позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначений контрагентами у пункті 3.4. договору порядок розрахунків за надані послуги, приймаючи до уваги їх прийняття відповідачем за вказаними вище актами надання послуг, суд зазначає, що строк оплати за вказаними актами є таким, що настав в такі терміни:

- за актом надання послуг № 7 від 05.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 22.06.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 8 від 12.06.2020 на суму 12 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 30.06.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 9 від 19.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 06.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 10 від 26.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 13.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 11 від 03.07.2020 на суму 12 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 20.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 12 від 10.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 27.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 13 від 17.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 03.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 14 від 24.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 10.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 15 від 31.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 17.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 16 від 07.08.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 25.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем;

- за актом надання послуг № 17 від 12.08.2020 на суму 9 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати є 27.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження оплати наданих позивачем в період з червня по серпень 2020 року послуг з перевезення організованих груп пасажирів на загальну суму 153 000 грн. 00 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Слід також відзначити, що відповідно до частин 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 908/1399/17.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 153 000 грн. 00 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 4.2. договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної сплати наданих послуг, замовник оплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати.

Враховуючи вказане, за прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 4.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 28.08.2020 по 22.02.2021 в сумі 8 170 грн. 20 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, наведеного у позовній заяві (а.с.3), та встановлено, що позивачем було здійснено нарахування пені на загальну суму заборгованості в 153 000 грн. 00 коп. за період з 28.08.2020 по 22.02.2020, що є частково неправомірним, оскільки вказаний період нарахування є правомірним лише щодо акту надання послуг від 12.08.2020; щодо нарахування пені по іншим актам (складеним період з 05.06.2020 по 07.08.2020) розрахунок позивача порушує норми частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, розрахунок пені, наведений у позовній заяві (а.с.3), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, господарський суд встановив таке:

- за актом надання послуг № 7 від 05.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 22.06.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 22.12.2020 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 575 грн. 41 коп.;

- за актом надання послуг № 8 від 12.06.2020 на суму 12 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 30.06.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 30.12.2020 на суму заборгованості 12 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 491 грн. 80 коп.;

- за актом надання послуг № 9 від 19.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 06.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 06.01.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 649 грн. 26 коп.;

- за актом надання послуг № 10 від 26.06.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 13.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 13.01.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 683 грн. 78 коп.;

- за актом надання послуг № 11 від 03.07.2020 на суму 12 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 20.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 20.01.2021 на суму заборгованості 12 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 574 грн. 64 коп.;

- за актом надання послуг № 12 від 10.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 27.07.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 27.01.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 752 грн. 82 коп.;

- за актом надання послуг № 13 від 17.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 03.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 03.02.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 787 грн. 34 коп.;

- за актом надання послуг № 14 від 24.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 10.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 10.02.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 821 грн. 86 коп.;

- за актом надання послуг № 15 від 31.07.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 17.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 17.02.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 856 грн. 38 коп.;

- за актом надання послуг № 16 від 07.08.2020 на суму 15 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - є 25.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 22.02.2021 на суму заборгованості 15 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 881 грн. 04 коп.;

- за актом надання послуг № 17 від 12.08.2020 на суму 9 000 грн. 00 коп. граничним строком оплати є 27.08.2020, послуги є неоплаченими відповідачем, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 28.08.2020 по 22.02.2021 на суму заборгованості 9 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 528 грн. 63 коп., а всього 7 602 грн. 96 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 7 602 грн. 96 коп.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня 2020 року по січень 2021 року у сумі 7 650 грн. 97 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період нарахування інфляційних втрат, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с.3), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

При цьому, здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, суд враховані правові позиції, викладені у постановах Верховного суду щодо вказаного питання, а саме:

- Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначив, що у кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення;

- згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, викладеною у постанові від 05.07.2019, нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/306/18 від 30.07.2019, а також у постановах Верховного Суду у справах № 905/306/18, №908/1928/18, № 904/4565/18, №904/4083/18, № 904/10242/17, № 913/63/18.

Отже, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у відповідності до правових позицій вказаних вище постанов Верховного Суду, господарський суд встановив, що у вказаному періоді інфляційні втрати становлять більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 7 650 грн. 97 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання зобов`язань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 28.08.2020 по 22.02.2021 в сумі 2 238 грн. 41 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.3), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, який не виходить за межі визначеного судом, але арифметично розрахунок проведено невірно. Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с.3), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, господарський суд встановив, що у вказаних періодах 3% річних становлять більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді 3% річних, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 2 238 грн. 41 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 557 грн. 39 коп. частина витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський трубопрокатний завод" про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з перевезення пасажирів на маршруті регулярних спеціальних перевезень № 30/03/20/2 від 30.03.2020 у загальному розмірі 171 059 грн. 58 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський трубопрокатний завод" (49068, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Маяковського, будинок 31; ідентифікаційний код 39859040) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" (49005, Дніпропетровська область, місто Дніпро, Лоцманський узвіз, будинок 8; ідентифікаційний код 30548889) 153 000 грн. 00 коп. - основного боргу, 7 602 грн. 96 коп. - пені, 7 650 грн. 97 коп. - інфляційних втрат, 2 238 грн. 41 коп. - 3% річних, 2 557 грн. 39 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30.04.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко