РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.04.2021Справа № 910/1026/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Фізичної особи - підприємця Кишко Олександра Олександровича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіас Груп"

про стягнення 1 331 930, 29 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Бровко О.О.;

Від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Кишко Олександр Олександрович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіас Груп" (далі - відповідач) про стягнення 1 331 930, 29 грн., з яких: 949 000, 00 грн основна заборгованість, 148 564, 00 грн пеня, 142 350 грн штраф, 41 574, 00 грн 3% річних та 50 442, 29 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки № 317 від 21.03.2019 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Разом з позовною заявою заявником подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив суд:

- накласти арешт на грошові кошти ТОВ "Олімпіас Груп" (), які знаходяться на рахунках в Акціонерному товаристві Комерційний банк "Приватбанк", Акціонерному товаристві "РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" в межах розміру позовних вимог -1 331 930, 29 грн ;

- накласти арешт та заборонити відчужувати все рухоме майно, яке перебуває у

власності ТОВ "Олімпіас Груп" (), зокрема станом на момент подачі цієї заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.21 відмовлено у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Кишко Олександра Олександровича про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.21 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1026/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.02.21.

Представник відповідача у підготовче засідання 22.02.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 300.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання по справі № 910/1026/21 на 15.03.2021.

12.03.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Представник відповідача у підготовче засідання 15.03.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 513.

Представник позивача у підготовчому засіданні 15.03.21 заявив клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та надав суду для огляду оригінали первинних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 07.04.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 07.04.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 07.04.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 965.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень відповідача про причини неявки в судові засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 07.04.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

21.03.2019 між Фізичною особою - підприємцем Кишко Олександром Олександровичем (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олімпіас Груп» (далі- покупець) укладено договір поставки № 317, відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язується передати у передбачені у даному договорі строки покупцеві товар, вказаний в п. 1.3 договору, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього передбачену даним договором вартість товару.

Як встановлено п. 1.3 договору предметом купівлі - продажу є: сівалка просапна Challenger 8188, яка була у вжитку, серійний номер АССС8186ЕСН18674.

Постачальник є власником товару на підставі: Договору поставки № 158 від 11.10.2018 (п. 1.4 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору поставка здійснюється на умовах самовивозу покупцем з площадки постачальника, розміщеного за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Донецьке Шосе, буд. 174 К.

Строк поставки товару складає 5 (п`ять) календарних днів з моменту оплати передоплати покупцем на користь постачальника на відповідний розрахунковий рахунок постачальника (п. 3.1 договору).

Передача товару покупцю постачальником здійснюється за актом приймання - передачі товару (п. 3.3 договору).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що загальна вартість товару, що передається постачальником покупцю складає 959 000, 00 грн без ПДВ, що еквівалентно за курсом АТ КБ «Приватбанк» - 35 000, 00 $, де 1 долар США станом на 21.03.2019 коштує 27, 40 грн.

Покупець здійснює оплату товару постачальнику, за наступним порядком:

- передоплата, що складає 10 000 грн без ПДВ, що еквівалентно за курсом АТ КБ «Приватбанк» - 365, 00$, де 1 долар США станом на 21.03.2019 коштує 27, 40 грн, протягом трьох банківських днів з моменту підписання даного договору шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника;

- залишок, що складає 949 000, 00 без ПДВ, що еквівалентно за курсом АТ КБ «Приватбанк» - 34 635, 00 $, де 1 долар США станом на 21.03.2019 коштує 27, 40 грн, сплачується не пізніше 31.07.2019 шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника (п.7.1 договору).

Згідно з п. 8.1 договору право власності на поставлений покупцеві товар переходить до покупця після повного розрахунку з постачальником. Сторони узгодили те, що до повного розрахунку покупцем з постачальником покупець має право використовувати товар за власними потребами з моменту внесення передоплати та передачі товару від постачальника покупцю.

При простроченні постачальником поставки товару, покупець має право вимагати від постачальника сплатити штрафні санкції передбачені чинним законодавством, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаних зобов`язань, за кожен день такого порушення. Також сторони узгодили те, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання в частині сплати покупцем постачальнику залишку від загальної вартості товару строком понад 20 календарних днів, покупець зобов`язується сплатити штраф постачальнику у розмір -15 % від загальної вартості товару (п. 9.3 договору).

Договір вступає в дію з дати його підписання сторонами і діє на протязі одного року (п. 11.1 договору).

21.03.2019 сторони підписали до договору поставки специфікацію № 1, в якій погодили умови поставки та порядок проведення розрахунків.

Як вбачається з акту приймання - передачі товару від 22.03.2019, постачальник передав, а покупець прийняв товар, а саме: сівалку просапну Challenger 8188, яка була у вжитку, серійний номер АССС8186ЕСН18674 у кількості - 1 шт, вартість 959 000, 00 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 747 від 25.03.2019 відповідачем було сплачено передоплату за товар у розмірі 10 000, 00 грн.

Як зазначає позивач, ним було виконано умови договору поставки № 317 від 21.03.2019 та поставлено відповідачу товару на суму 959 000, 00 грн, проте відповідачем не було сплачено решту суми у розмірі 949 000, 00 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 949 000, 00 грн, 148 564, 00 грн пеню, 142 350, 00 грн штраф, 3 % річних у розмірі 41 574, 00 грн та інфляційні втрати у розмірі 50 442, 29 грн.

Претензією № 27/95-20 від 27.0.12020 позивач звернувся до відповідача з проханням протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги сплатити основний борг, пеню, штраф, інфляційні втрати та 3 річних.

Вказана претензія була надіслана на адресу відповідача: 03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 8, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 28.01.2020, накладною № 198 від 28.10.2020 та фіскальним чеком.

Відповідач відповідь на претензію не надав, заборгованість у вказаному розмірі не сплатив.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

На підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за Договорами, останнім було надано підписані сторонами видаткові накладні, копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п. 4.3 Договору покупець оплачує поставлений товар на підставі рахунку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Судом встановлено, що товар за видатковими накладними був прийнятий відповідачем без жодних зауважень та заперечень щодо кількості та якості, що свідчить про підписання видаткових накладних без заперечень.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З матеріалів справи вбачається, що сума основного боргу у розмірі 949 000, 00 грн відповідачем не сплачена.

В свою чергу відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та умов договору, виконання грошового зобов`язання відповідача по сплаті 949 000, 00 грн, станом на момент розгляду справи, настало.

Оскільки, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем основного боргу, а факт заборгованості відповідача перед позивачем за Договором поставки належним чином доведений та документально підтверджений, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 949 000, 00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 148 564, 00 грн та 142 350, 00 грн штрафу, суд зазначає наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов`язання, визначено ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

У ч.4 ст.231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 9.3 договору при простроченні постачальником поставки товару, покупець має право вимагати від постачальника сплатити штрафні санкції передбачені чинним законодавством, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаних зобов`язань, за кожен день такого порушення. Також сторони узгодили те, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання в частині сплати покупцем постачальнику залишку від загальної вартості товару строком понад 20 календарних днів, покупець зобов`язується сплатити штраф постачальнику у розмір -15 % від загальної вартості товару.

Як встановлено судом, позивачем нараховано пеню з 31.07.2019 по 31.01.2020, проте в п.7.1 зазначено строк оплати - не пізніше 31.07.2019, а тому період прострочення починається з 01.08.2019, а тому за перерахунком суду розмір пені, який має бути стягнутий з відповідача становить 147 570, 81 грн.

Щодо розрахунку заявленого до стягнення з відповідача штрафу у розмірі 142 350, 00 грн нарахованого на суму 959 000, 00 грн, то суд вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам п. 9.3 договору, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 41 574, 00 грн та інфляційні втрати у розмірі 50 442, 29 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши заявлену до стягнення з відповідача суму 3% річних та інфляційних втрат нараховану на суму боргу 949 000, 00 грн, суд встановив, що розрахунок позивача в цій частині є правильним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у вказаному позивачем розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Кишко Олександра Олександровича задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіас Груп" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 21, літ. А, оф. 107/3; ) на користь Фізичної особи - підприємця Кишко Олександра Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) суму у розмірі 1 330 937 (один мільйон триста тридцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн 10 коп, з яких: 949 000 (дев`ятсот сорок дев`ять тисяч) грн 00 коп основний борг, 147 570 (сто сорок сім тисяч п`ятсот сімдесят) грн 81 коп - пеня, 142 350 (сто сорок дві тисячі триста п`ятдесят) грн 00 коп - штраф 15%, 41 574 (сорок одну тисячу п`ятсот сімдесят чотири) грн 00 коп - 3% річних, 50 442 (п`ятдесят тисяч чотириста сорок дві) грн 29 коп інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 19 964 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн 06 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.04.2021.

Суддя М.Є.Літвінова