ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2021м. ДніпроСправа № 904/5858/20 (904/182/21)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., за участю секретаря судового засідання Карпенко К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОМЛИН", м.Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЧУМАКИ», м. Київ

про стягнення основного боргу, штрафу, пені в загальному розмірі 6 430 343,60 грн

Представники:

від позивача: Гурський В.С. ордер серія АЕ №1065524 від 13.04.2021

від відповідача: Сірооченко А.В., довіреність № б/н від 03.12.2020

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОМЛИН» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЧУМАКИ» (далі - відповідач) про стягнення основного боргу в сумі 6 343 961,45 грн, 63 439,61 грн - штрафу, 22 942,54 грн - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором №30/01-ФП від 30.01.2017 про надання поворотної фінансової допомоги в частині повернення суми наданої поворотної фінансової допомоги.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.02.2021 о 09:30 год.

Ухвалою суду від 04.02.2021 відкладено підготовче засідання на 23.02.2021 о 09:40.

11.02.2021 від відповідача надійшов відзив вих. б/н від 08.02.2021 на позовну заяву.

Суд долучив відзив на позовну заяву до матеріалів справи.

22.02.2021 позивачем електронною поштою направлено клопотання вих. б/н від 22.02.2021 про відкладення судового засідання на більш пізню дату в зв`язку з отриманням лише 22.02.2021 відзиву на позовну заяву від відповідача та необхідністю розгляду відзиву та надання ґрунтовної правої відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 23.02.2021 відмовлено в задоволенні усного клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів. Відкладено підготовче засідання на 17.03.2021 о 09:30 год.

В підготовчому засіданні 17.03.2021 оголошено перерву до 25.03.2021 о 09:45 год.

В підготовчому засіданні 25.03.2021 оголошено перерву до 31.03.2021 о 11:20 год.

В підготовче засідання, призначене на 31.03.2021, з`явились представники позивача та відповідача, повідомили про відсутність додаткових заяв, клопотань, пояснень тощо та про можливість переходу до розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 31.03.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в засіданні на 13.04.2021 о 13:45 год.

В судове засідання, призначене на 13.04.2021, з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги.

В судове засідання 13.04.2021 представник відповідача з`явився, заперечив проти задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні 13.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпромлин» у якості Позикодавця (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЧУМАКИ» у якості «Позичальника» (Відповідач) було укладено договір №30/01-ФП про надання поворотної фінансової допомоги від 30.01.2017.

Відповідно до п. 1.1. Договору Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути таку фінансову допомогу у порядку та на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору Поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в сумі 10 000 000,00 (десять мільйонів гривень 00 коп.) без податку на додану вартість.

Відповідно до п. 2.2. Договору поворотна фінансова допомога надається Позичальнику на безоплатній основі (плата за користування грошовими коштами не стягується, проценти за користування грошовими коштами не нараховуються).

Відповідно до п. 2.3. Договору позикодавець перераховує суму Поворотної фінансової допомоги в безготівковому порядку на поточний рахунок Позичальника, іцо зазначений у розділі 7 даного Договору частинами. Позикодавець має право надавати фінансову допомогу як у повному обсязі так і частково, у межах суми визначеної п.2.1. Договору.

Відповідно до п. 2.4. Договору отримані кошти згідно цього Договору, повертаються Позичальником у повному обсязі Позикодавцю у строк до 31 грудня 2018 року.

Додатковою угодою від 28.12.2018 було змінено положення договору про надання поворотної фінансової допомоги від 30.01.2017 в частині положень, що стосуються строку повернення фінансової допомоги.

Так, Сторони прийшли до згоди внести наступні зміни до Договору:

п. 2.4 Договору викласти у наступній редакції: « 2.4. Отримані кошти згідно цього Договору, повертаються Позичальником у повному обсязі Позикодавцю у строк до 31 грудня 2020 року ».

п. 3.5. Договору викласти у наступній редакції:

« 3.5. Передбачений п.2,4. Договору строк повернення поворотної фінансової допомоги вважається пропущеним з 01.01.2021 об 00 год. 01 хв. за Київським часом (ЕЕТ)».

Таким чином, на момент пред`явлення даного позову, строк виконання зобов`язання є таким, що настав.

Позикодавець, керуючись п. 2.3 Договору надав фінансову допомогу Позичальнику у розмірі 8 139 961, 45 грн.

Позичальником було повернуто 1 796 000 грн, копії платіжних документів, що підтверджують часткове повернення відповідачем фінансової допомоги містяться в матеріалах справи.

Таким чином розмір заборгованості відповідача перед позивачем за неповернення поворотної фінансової допомоги складає: 6 343 961, 45 грн.

Позивач стверджує, що на час звернення із даним позовом до суду сума поворотної фінансової допомоги (позики) відповідачем не повернута, що і стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором відповідно до чинного законодавства України.

В пункті 3.2. Договору зазначено, що у випадку не повернення або несвоєчасного повернення поворотної фінансової допомоги у повному обсязі, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 1 % (один відсоток) від простроченої (несвоєчасно повернутої) суми.

Враховуючи зміст п. 3.3. Договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим Договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню у розмірі 0,1 % (нуль цілих одна десята відсотка) від простроченої (несвоєчасно повернутої) суми за кожний день такого прострочення.»

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань за договором №30/01-ФП про надання поворотної фінансової допомоги від 30.01.2017 в частині виконання зобов`язань з повернення фінансової допомоги та просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції, а саме: пеню в сумі 22 942,54 грн. (пункт 3.3. Договору), штраф в сумі 63 439,61 грн (п.3.2. Договору).

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору, факт надання позикодавцем позичальнику поворотної безпроцентної фінансової допомоги, строк повернення позики, наявність часткового повернення позики, строк дії договору, наявність прострочення повернення позики.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору про надання поворотної фінансової допомоги (позики) є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За нормами ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З матеріалів справи вбачається, що строк виконання зобов`язання з повернення фінансової допомоги є таким, що настав 01.01.2021, господарський суд вважає, що відповідно до умов договору сума поворотної фінансової допомоги у розмірі 6 430 343,60 грн. підлягає поверненню.

Крім того, здійснивши перевірку розрахунку суми штрафу та пені, суд дійшов висновку, що розрахунок здійснений арифметично та методологічно вірно, а відтак, вимоги в цій частині також є обґрунтованими.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення 6 430 343,60 грн. заборгованості, 63 439,61 грн - штрафу, 22 942,54 грн - пені є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Заперечення Відповідача, викладені у відзиві на позов, в саме: що в зв`язку з зарахуванням зустрічних однорідних грошових вимог, зобов`язання позивача та відповідача припиненні зарахуванням, що є підставою для відмови в задоволенні позову спростовуються таким.

Згідно з п.5 ч.1 ст.602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених законом.

В свою чергу частиною 14 ст.39 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що задоволення вимог поточних кредиторів може здійснюватися у випадку та в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З метою забезпечення справедливого розподілу коштів боржника між кредиторами Кодексом передбачена певна черговість задоволення їх вимог.

В постанові від 15.01.2019 у справі №15/250-6 Верховний Суд вказав на недопустимість індивідуального задоволення боржником вимог кредиторів після порушення справи про банкрутство, зважаючи на спеціальні процедури, які забезпечують пропорційність задоволення вимог кредиторів однієї черги в ході провадження справи про банкрутство.

Частиною 5 ст.64 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що погашення вимог кредиторів шляхом заліку зустрічних однорідних вимог проводиться за згодою кредитора (кредиторів), за умови, що це не порушує майнові права інших кредиторів.

Таким чином, вищевказаними приписами чинного законодавства досить чітко визначено, що в разі відкриття відносно підприємства провадження у справі про банкрутство зарахування зустрічних вимог допускається лише за певних умов:

- за згодою кредитора (кредиторів);

- в разі, якщо це не порушує права інших кредиторів.

Отже, в разі знаходження підприємства в процедурі банкрутства обов`язковою умовою проведення зарахування зустрічних вимог є погодження такого зарахування з іншими кредиторами боржника.

Зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ «ДНІПРОМЛИН» та Відповідачем порушує права інших кредиторів, оскільки являє собою задоволення індивідуальних вимог окремого кредитора за рахунок коштів, що мали бути спрямовані на пропорційне задоволення вимог кредиторів згідно зі встановленою Кодексом черговістю.

Зважаючи на викладене суд вважає, що зарахування зустрічних вимог, про яке йдеться в заяві Відповідача, є недопустимим, оскільки було здійснено без дотримання визначених в Кодексі умов та із порушенням інтересів інших кредиторів ТОВ «ДНІПРОМЛИН».

Відповідно до постанови від 09.08.2018 у справі №1/Б-294 Верховний Суд вказав, що вчинення дій щодо зарахування зустрічних однорідних кредиторських вимог є неможливим з огляду на те, що можливість зарахування між боржником та кредитором зустрічних однорідних вимог не передбачена на жодній з чотирьох стадій провадження у справі про банкрутство (розпорядження майном боржника, мирової угоди, санації боржника, ліквідації банкрута).

Викладений вище висновок Верховний Суд зробив на підставі аналізу положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Суд звертає увагу на те, що можливість зарахування між боржником та кредитором зустрічних вимог на стадії розпорядження майном боржника не передбачена і Кодексом з процедур банкрутства. Тому висновок Верховного Суду є релевантним і на сьогоднішній день.

Погашення вимог кредиторів шляхом заліку зустрічних однорідних вимог проводиться за згодою кредитора (кредиторів), за умови що це не порушує майнові права інших кредиторів (ч. 5 ст. 64 КУзПБ).

Частинами 1, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених договором або законом (п. 5 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України).

Будь-яке погашення вимог кредиторів з вимогами до боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство, може здійснюватись лише в порядку передбаченому законодавством про банкрутство.

Особі, яка має вимоги до боржника, для їх подальшого погашення боржником, необхідно пройти процедуру визнання цих вимог - подати заяву до суду та отримати судове рішення про їх визнання.

ТОВ Сільськогосподарське підприємство "Чумаки" вважає, що має вимоги до боржника на загальну суму 8 404 088,77 грн. а, отже вважає себе кредитором боржника (у розумінні закону про банкрутство в усіх редакціях, які діяли і діють на час правовідносин), а тому для їх погашення зобов`язаний був заявити свої вимоги у справу про банкрутство.

Однак ТОВ Сільськогосподарське підприємство "Чумаки" не подавало заяв про визнання його ні конкурсним ні поточним кредитором за договорами, зазначеними в заяві про зарахування зустрічних позовних вимог.

Тому суд дійшов висновків, що до визнання його вимог у справі про банкрутство він не є кредитором, у зв`язку з чим не має права на погашення на його вимог відповідно до вимог Кодексу, в тому числі і не має права на погашення вимог шляхом заліку зустрічних однорідних вимог у порядку ч.5 ст.64 Кодексу України з процедур банкрутства.

Погашення вимог кредиторів шляхом заліку зустрічних однорідних вимог є правочином. Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства (ч.1 ст.203 ЦК України).

Однак залік зустрічних однорідних вимог до боржника особою, яка не визнана судом кредитором суперечить вимогам Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 14 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство, зокрема пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство. Отже, з моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Із прийняттям ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство пов`язані певні правові наслідки, зокрема вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів; розгляд вимог конкурсних, забезпечених і поточних кредиторів та вирішення майнових спорів здійснюється в порядку, передбаченому Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч.5 ст.64 Кодексу України з процедур банкрутства лише боржник має право погашення вимог кредитора шляхом заліку зустрічних однорідних вимог - кредитор зі своєї сторони такого права не має. Саме боржник відповідно до Кодексу погашає визнані вимоги кредитора шляхом стягнення з нього боргу, а не навпаки.

Боржник може погашати зустрічні однорідні вимоги кредитора за двох істотних умов: а) повинна бути згода такого кредитора; б) погашення шляхом заліку не повинне порушувати майнові права інших кредиторів.

Це той випадок, коли не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених законом про банкрутство (п.5 ч.1 ст.602 Цивільного кодексу України).

Відтак, встановивши обставини вчинення боржником дій щодо повідомлення про проведення зустрічного зарахування грошових вимог у час дії щодо боржника мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство суд дійшов висновку про відсутність правових підстав такого зарахування у процедурі розпорядження майном.

З огляду на приписи частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, приймаючи рішення, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо зменшення розміру неустойки, оскільки позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Вищевикладене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

Зважаючи на те, що відповідач в обґрунтування свого клопотання про зменшення розміру штрафу не надав суду доказів поважності причин неналежного виконання свого зобов`язання щодо своєчасного повернення фінансової допомоги, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафу та пені.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача зі сплати судового збору в сумі96 455,15 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЧУМАКИ» (01030, м. Київ, пров. Георгіївський, буд.2 кімн.12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОМЛИН" (49038, м.Дніпро, вул. Княгині Ольги, 10/14, ) 6 343 961,45 грн - основного боргу, 63 439,61 грн - штрафу, 22 942,54 грн - пені, 96 455,15 грн - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.04.2021.

Суддя А.Є. Соловйова