СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. Справа № 922/2828/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх. № 376 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.12.2020 у справі № 922/2828/20, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Шатерніковим М.І., повний текст складено 24.12.2020,

за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м. Харків,

до Приватного акціонерного товариства "Харківський верстатобудівний завод", м. Харків,

про стягнення 12 857 284,45 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року прокурор звернувся до Господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Харківський верстатобудівний завод" безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 12 857 284,45 грн, а також витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.12.2020 у справі № 922/2828/20 відмовлено у позові повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом враховано висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, та зазначено, що прокурором не надано до матеріалів справи технічної документації з нормативної грошової оцінки спірних земельних ділянок, зокрема, площею 5671,04 кв.м., площею 3796 кв.м., площею 4548,57 кв.м., площею 84432,95 кв.м., що розташовані за адресою: м. Харків, пр. Московський, 277.

Також судом першої інстанції встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:004:0011 площею 115278 кв.м. (11,5278 га) за цією адресою розміщені об`єкти нерухомості, які належать іншим юридичним особам, при цьому прокуратура для розрахунку ціни даного позову використовує саме цю площу, що не узгоджується з матеріалами справи.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.12.2020 у справі № 922/2828/20 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Також просить судові витрати відшкодувати за рахунок відповідача. Крім того, просить справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури; про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторін та Харківську обласну прокуратуру.

Апеляційна скарга прокурора мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність прокурором розміру заявленої до стягнення суми позову з огляду на відсутність в матеріалах справи витягу з нормативної грошової оцінки спірної землі, тоді як Харківською міською радою вжито заходи самоврядного контролю та здійснено відповідний розрахунок безпідставно збережених коштів, матеріали справи містять належні, достатні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. Заявником в скарзі також вказано, що судом першої інстанції безпідставно звільнено відповідача від передбаченого законом обов`язку сплачувати плату за користування земельною ділянкою комунальної власності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у даній справі відкрито апеляційне провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд справи відбудеться 06.04.2021. Також ухвалою встановлений строк для подання відзиву - до 18.03.2021, та для надання заяв, клопотань - до 22.03.2021.

29.03.2021 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, до якого додано клопотання про продовження строку на подання відзиву.

Однак, в силу приписів статті 119 ГПК України, за якими встановлений судом процесуальний строку може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду, та враховуючи відправлення клопотання про продовження строку на адресу суду 26.03.2021, тобто поза межами встановленого судом процесуального строку, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про продовження строку на подання відзиву.

Крім того, у прохальній частині відзиву відповідач просить поновити строк на подання відзиву, проте, будь-яких обгрунтувань у тексті відзиву щодо підстав поновлення строку, заявником не наведено.

Нормами статті 119 ГПК України також передбачено, що за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З правового аналізу наведеної норми слідує, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він поновленню. Відтак, суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини поновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Враховуючи відсутність у відзиві будь-яких обґрунтувань неможливості вчасного його подання, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення строку для подання відзиву, та не приймає його до розгляду.

В судовому засіданні 06.04.2021 оголошено перерву до 20.04.2021.

В судовому засіданні 20.04.2021 прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.12.2020, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, був належним чином повідомлений шляхом направлення ухвали від 06.04.2021, яка вручена представнику Харківської міської ради 12.04.2021.

Відповідно до статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що явка сторін обов`язковою судом не визнавалась та враховуючи належне повідомлення учасників даної справи, а також достатність матеріалів справи для об`єктивного, повного та всебічного розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі представника Харківської міської ради.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор зазначає, що внаслідок вивчення прокуратурою питання наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері земельних правовідносин, встановлено порушення вимог законодавства під час використання земельних ділянок, розташованих на території Індустріального району м. Харкова.

Розглянувши обставини наявності у прокурора підстав звернення з таким позовом, з урахуванням положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів встановила наявність обгрунтованих підстав для звернення прокурора з даним позовом.

З урахуванням положень ст. ст. 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно ч. 3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін, як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас, ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської асамблеї ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

За ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно рішення Конституційного Суду України №3-рн/99 від 08.04.1999 під поняттям «орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник, у кожному конкретному випадку, самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У Рішенні «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, Європейський Суд з прав людини наголошує, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний interalia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Також, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів, завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб, національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Для представництва у суді інтересів держави, прокурор, за законом, має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й відокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що впиняються у відносинах між ними або з державою.

З огляду на викладене, необхідно зазначити, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом, прокурор зауважує, що його звернення до суду спрямовано саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - оплатності користування землями комунальної власності. «Суспільний інтерес» полягає у повному та своєчасному надходженні орендної плати до місцевого бюджету, що явно переважає приватний інтерес відповідача, який безоплатно використовує земельну ділянку комунальної власності, безпідставно використовує спірну земельну ділянку та зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

При цьому, наявність вищезазначених обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 23 Закону, положеннями якої визначено, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

На виконання вказаної процесуальної норми, Харківською місцевою прокуратурою № 3 листом від 14.08.2020 №33-4958вих-20 повідомлено Харківську міську раду про вжиття прокуратурою заходів представницького характеру, шляхом звернення з позовною заявою до суду.

Однак, як вказує прокурор, Харківською міською радою не направлено на адресу Харківської місцевої прокуратури № 3 жодної відповіді щодо результату розгляду вищевказаного листа.

Крім того, про намір ініціювання даного судового спору Харківська міська рада повідомлялася листом від 20.05.2020. Так Харківською місцевою прокуратурою № 3 на адресу Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 20.05.2020 за №33-2863вих-20 направлявся лист про надання інформації про проведення Департаментом заходів самоврядного контролю за фактом використання фізичними та юридичними особами земельних ділянок, до яких також відноситься відповідач у даній справі. На вказаний лист Харківською міською радою до місцевої прокуратури направлено відповідний розрахунок разом з актом обстеження земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Харків, пр. Московський, 277, на якій знаходяться об`єкти нерухомості, що належать ПрАТ "Харвест» на праві власності.

Таким чином, органами прокуратури вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» виконано у повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено на те, що у разі, якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора з`ясувати причини незвернення його до суду з позовом в інтересах держави неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим (п. 43).

Прокурор, звертаючись до господарського суду з даним позовом, визначив позивачем Харківську міську раду, оскільки надходження до бюджету забезпечують соціальний та економічний розвиток України та її регіонів, створення умов для своєчасної виплати заробітної плати, стипендій, пенсій, інших соціальних виплат. Таким чином, недоотримання місцевим бюджетом значних коштів за використання земельної ділянки порушує суспільний інтерес та викликає необхідність захисту саме інтересів територіальної громади.

Крім того, в означеній поставі Великої Палати Верховного Суду наведено такі правові висновки.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (п.п. 37-40).

Як вбачається, 04.09.2020 прокурор звернувся до суду з даним позовом, а тому враховуючи повідомлення прокурором 14.08.2020 Харківську міську раду про необхідність вжиття нею заходів самоврядного контролю, а також з огляду на невчинення радою відповідних заходів щодо звернення до суду з позовом за захистом інтересів територіальної громади, колегія суддів вважає, що зазначене в своїй сукупності достатньою мірою вказує на нездійснення компетентним органом ефективного захисту інтересів держави в розглядуваному випадку, а також дотримання прокурором порядку передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" до звернення до суду з даним позовом.

Що ж до суті позовних вимог прокурора, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування своїх вимог, прокурор вказує, що у ході господарської діяльності Акціонерне товариство "Харківський верстатобудівельний завод" (відповідач) використовував частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0011, площею 14015,61 кв.м. (1,4015 га) га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. « 24-2» до 19.12.2017, літ. « 2Н-1-2» до 13.06.2018, літ. « 2Ш-2» до 19.12.2017, літ. « 20-1- 2» до 15.01.2018, літ. «Б-1»до 17.08.2017.

Разом з цим, на час складання позовної заяви АТ "Харвест" використовує частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0011, площею 84432 кв.м. (8,4432 га), по пр. Московському, 277 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. « 2Ф-1», « 2Х-1», « 2П-1», « 2Щ-1», « 2Л-1-2», « 2С-1», літ. « 2И-1-2», «Я-4», « 2Б-1-2», «Ю-2».

Прокурор, посилаючись на інформацію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зазначає, що АТ «Харвест» на праві власності належать нежитлові будівлі за адресою: проспект Московський, 277 у м. Харкові: літ. « 2Ф-1», літ. « 2Х-1», літ. « 2П-1», літ. « 2Щ-1», літ. « 2Л-1-2», літ. « 2С-1», літ. « 2И-1-2», літ. «Я-4», літ. « 2Б-1-2», літ. «Ю-2».

Також, прокурор зазначає, що до 17.08.2017 на праві власності АТ «Харвест» належали нежитлові будівлі літ. « 24-2», загальною площею 596,0 кв.м., до 19.12.2017, літ.« 2Н-1- 2», загальною площею 1645,5 кв.м., до 13.06.2018, літ. « 2Ш-2», загальною площею 910,0 кв.м., до 19.12.2017, літ. « 20-1-2», загальною площею 1861,1 кв.м., до 15.01.2018, літ. «Б-1» загальною площею 961,4 кв.м.

Так, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки за адресою: пр. Московський, 277 у м. Харкові, на якій розташовані вищевказані нежитлові будівлі, право власності на які зареєстровано за АТ «ХАРВЕРСТ». Обстеження здійснювалось з урахуванням меж фактичного користування земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0011, які визначені за результатами геодезичної зйомки.

Обстеженням встановлено, що на сформованій земельній ділянці площею 11,5278 га (кадастровий номер :02:004:0011) по проспекту Московському, 277 у м. Харкові розташовані нежитлові будівлі:

літ. «О-1», літ.« 2Ш-1», літ.«Б-1», які належить на праві власності ТОВ «Українська ливарна компанія»,

літ.« 2Ч-1», яка належить на праві власності ТОВ «УСПІХ 2017»,

літ.« 2Н-1-2», яка належить на праві власності ТОВ «ВП Солодка майстерня»,

літ.« 2О-1-2», яка належить на праві власності ТОВ «СВ Оптторг»,

літ.« 2Ф-1», літ. « 2Х-1», літ. « 2П-1», літ. « 2Щ-1», літ. « 2Л-1-2», літ. « 2С-1», літ. « 2И-1-2», літ. «Я-4», літ. « 2Б-1-2», літ. «Ю-2», які належить на праві власності АТ «Харвест» (позивачу у даній справі),

літ. « 2Ш-2», яка належить на праві власності ТОВ «Мрія 2017»,

літ.«Е-1», яка належить на праві власності ТОВ «СЕЗІМ».

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.09.2019 державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0011 проведено 23.12.2013 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виготовленого ТОВ «Геокомплекс».

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про зареєстровані права на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0011, що розташована за адресою: пр. Московський, 277 у м. Харкові, відсутні.

Отже, під час обстеження, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради встановлено, що AT «Харвест» використовував для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. « 2Ч-2» загальною площею 596,0 кв.м., літ. « 2Н-1-2», загальною площею 1645,5 кв.м., до 13.06.2018, літ. « 2Ш-2», загальною площею 910,0 кв.м., до 19.12.2017, літ. « 2О-1-2», загальною площею 1861,1 кв.м., до 15.01.2018, літ. «Б-1» загальною площею 961,4 кв.м. до 17.08.2017 земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0011, площею 0,111227 га, по пр. Московському, 277 у м. Харкові.

Обстеженням також встановлено, що з 23.12.2013 по 30.12.2013 ТОВ «Українська ливарна компанія» та АТ «Харвест» користувались земельною ділянкою з кадастровим номером :02:004:0011 по пр. Московському, 277 у м. Харкові, з 30.12.2013 по 31.05.2017 - ТОВ «Українська ливарна компанія», АТ «Харвест» та Приватна фірма «Світ», з 31.05.2017 по 17.08.2017 - ТОВ «Українська ливарна компанія», АТ «Харвест» та ТОВ «СЕЗІМ», з 17.08.2017 по 19.12.2017 - ТОВ «Українська ливарна компанія», АТ «Харвест», ТОВ «Мрія 2017» та ТОВ «СЕЗІМ», з 19.12.2017 по 15.01.2018 - ТОВ «Українська ливарна компанія», АТ «Харвест», ТОВ «Мрія 2017», ТОВ «СЕЗІМ», ТОВ «Успіх 2017», з 15.01.2018 по 16.06.2018 - ТОВ «Українська ливарна компанія», АТ «Харвест», ТОВ «Мрія 2017», ТОВ «СЕЗІМ», ТОВ «Успіх 2017» та ТОВ «СВ Оптторг», з 13.06.2019 по теперішній час ТОВ «Українська ливарна компанія», АТ «Харвест», ТОВ «Мрія 2017», ТОВ «СЕЗІМ», ТОВ «Успіх 2017», ТОВ «СВ Оптторг» та ТОВ «ВП Солодка майстерня».

Прокурор зазначає, що АТ «Харвест» використовувало земельну ділянку, площею 14015,61 кв.м. (1,4015 га) га та використовує на цей час земельну ділянку 84432 кв.м. (8,4432 га), по пр. Московському, 277 у м. Харкові, без зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності або користування, та відповідно, не сплачувало платежів за її використання, згідно зі встановленого законодавчими актами розміру.

Тим самим, прокурор посилаючись на приписи статті 1212 ЦК України, вказує у позові, що АТ «Харвест» безпідставно зберегло грошові кошти у виглядів орендної плати без достатньої правової підстави у розмірі 12857284,45 грн.

Обгрунтовуючи такий розмір заявленої суми, прокурор посилається на те, що Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено розрахунки безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за використання АТ «Харвест» вищезазначеної земельної ділянки, а саме:

- у період з 01.09.2017 по 30.11.2017 під об`єктом нерухомості літ. « 24-2», « 2ПІ-2», «Б-1» з площею земельної ділянки 5671,04 кв.м. у розмірі 89 888,25 грн.;

- у період з 01.09.2017 по 31.05.2018 під об`єктом нерухомості літ. « 2Н-1-2» з площею земельної ділянки 3796 кв.м. у розмірі 180 504,36 грн.;

- у період з 01.09.2017 по 31.12.2017 під об`єктом нерухомості літ. « 20-1-2» з площею земельної ділянки 4548,57 кв.м. у розмірі 96 128,88 грн.;

- у період з 01.09.2017 по 31.12.2019 використовує земельну ділянку площею 84432,95 кв.м., під об`єктами нерухомості літ. « 2Ф-1», « 2Х-1», « 2П-1», « 2Щ-1», « 2Л-1- 2», « 2С-1», літ. « 2И-1-2», «Я-4», « 2Б-1-2», «Ю-2», проте не сплатило орендну плату у розмірі 12490762, 96 грн..

Таким чином, у 2017 році не сплачено орендну плату у розмірі 1 784 394, 72 грн., у 2018 році - 5 353 184,12 грн., у 2019 році - 5 353 184, 12 грн.

Разом з тим, з огляду на відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст.ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України, спірна земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади міста Харкова.

За таких підстав, за твердженням прокурора, несплата відповідачем орендної плати у розмірі, у якому мав би сплачувати відповідач за наявності договору оренди, стало наслідком безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, а відтак, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу грошові кошти, безпідставно збережені внаслідок безоплатного користування земельною ділянкою, відповідно до приписів ст.1212 ЦК України.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду, встановлених ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі статей 1212, 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Враховуючи правову природу кондикційних зобов`язань (стаття 1212 ЦК України), для яких вина не має значення, важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, тобто обов`язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності.

Під безпідставно збереженим майном прокурор має на увазі грошові кошти в розумінні ст.ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Ч. 1 ст. 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 ЗК України).

Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Водночас, за змістом ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Разом з тим, згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав вказане свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог ст. 77 ГПК України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Прокурор або Харківська міська рада, як позивач у даній справі, мали надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав, у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду, відповідно до ЗУ "Про оренду землі" у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі №923/921/17.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурором при розрахунку розміру орендної плати визначено різні площі земельних ділянок, якими в різні періоди часу користувався відповідач, та відповідно розрахунки орендної плати здійсненні з урахуванням різної площі земельних ділянок у 2017 році, у 2018 році, у 2019 році.

Так, за період з 01.09.2017 по 30.11.2017 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 5671,04 кв.м., за період з 01.09.2017 по 31.12.2017 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 3796 кв.м., за період з 01.01.2018 по 31.05.2018 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 3796 кв.м., за період з 01.09.2017 по 31.12.2017 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 4548,57 кв.м., за період з 01.09.2017 по 31.12.2017 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 84432,95 кв.м., за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 84432,95 кв.м., за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 прокурором розраховано орендну плату виходячи з площі земельної ділянки 84432,95 кв.м.

Проте, із наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.05.2020 № 210198359 вбачається, що земельна ділянка, яка розташована по пр. Московському, 277 у м. Харкові з кадастровим номером :02:004:0011, має площу 11,5278 га, та сформована як об`єкт цивільних прав з 23.12.2013.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про внесення земельних ділянок, площі яких визначено прокурором при розрахунку орендної плати (5671,04 кв.м., 3796 кв.м., 4548,57 кв.м., 84432,95 кв.м) по пр. Московському, 277 у м. Харкові до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, як об`єктів цивільних прав.

Тобто, земельні ділянки з наведеними площами є не сформовані, та відсутні як об`єкти цивільних прав.

Крім того, зі змісту ст. ст. 14, 288 ПК України вбачається, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Однак, наявні у справі докази, свідчать, що нормативна грошова оцінка проведена земельної ділянки з площею 11,5278 га, тоді як прокурор стверджує про користування відповідачем земельними ділянками площею 5671,04 кв.м., 3796 кв.м., 4548,57 кв.м., 84432,95 кв.м. по пр. Московському, 277 у м. Харкові.

В матеріалах справи відсутні докази проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок із зазначеними площами. Тому, згідно наведених норм, не вбачається можливим зазначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в іншій спосіб, ніж оформлення у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Визначення позивачем розміру орендної плати самостійно шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки наведених вище земельних ділянок є безпідставним.

Тому, надані прокурором розрахунки не є належними доказами, що підтверджують розмір безпідставно збережених коштів, оскільки вони здійснені не на підставі даних про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про користування якими зазначає прокурор.

Крім того не узгоджуються з наведеним приписами законодавства доводи прокурора стосовно визначення площ земельних ділянок, які враховані при розрахунку орендної плати, виходячи з площі будівлі та прибудинкової території, як то передбачають положення пункту 286 Податкового кодексу України для сплати податку на земельні ділянки при переходу права власності чи користування на будівлю чи споруду.

У спірних правовідносинах предметом дослідження є наявність підстав для стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою, яка сформована як об`єкт цивільного права, тобто, має межі, площу, кадастровий номер, та зареєстрована у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів користування відповідачем земельними ділянками, площі яких визначено прокурором, колегія суддів вважає, що прокурором не доведено і розмір орендної плати.

До того ж, як встановлено, відповідачу на праві власності належать нежитлові будівлі, які розташовані по пр. Московському, 277 у м. Харкові. Однак, матеріали справи містять докази знаходження на земельній ділянці, що розташована по пр. Московському, 277 у м. Харкові з кадастровим номером :02:004:0011, об`єктів нерухомого майна, що належать іншим юридичним особам.

Зазначене також свідчить про не доведення прокурором розміру земельних ділянок, площі яких визначено при розрахунку орендної плати, адже, як встановлено, власники будівель (треті особи), що розташовані на земельній ділянці, з кадастровим номером :02:004:0011 за адресою: пр. Московському, 277 у м. Харкові, не оформили належним чином право користування земельними ділянками на яких розташовані об`єкти нерухомості.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

За приписами ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду, не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте з огляду на приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Враховуючи фактичні обставини справи та виходячи з аналізу вищенаведених правових норм, колегія суддів зазначає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, адже прокурором не доведено ні вимога про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді саме орендної плати, ні сам розмір орендної плати.

Обставини, встановлені колегією суддів під час розгляду апеляційної скарги не призвели до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги спростовуються висновками викладеними у даній постанові.

Щодо інших аргументів заявника апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у постанові, оскільки не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду у даній справі відповідає вимогам наведених норм, тому залишається колегією суддів без змін.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.12.2020 у справі №922/2828/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.04.2021

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов