ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

19 квітня 2021 року м.Тернопіль Справа №921/790/20
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув справу

за позовом: фізичної особи-підприємця Гущенкової Тетяни Валентинівни, м.Львів

до відповідача-1: Тернопільського обласного благодійного фонду «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА», м.Тернопіль

відповідача-2: Громадської організації «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА», м.Тернопіль

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Тернопільського нотаріального округу Федірко Галини Миронівни, м.Тернопіль

про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

за участю представників:

позивача: Гущенков Є.В., адвокат, ордер серії ЛВ №179862 від 07.12.2020;

Ковальчук С.Т., адвокат, ордер серії ЛВ №057614 від 01.02.2021;

відповідачів: не з`явилися;

третьої особи: не з`явився.

В порядку ст.ст.8, 222 Господарського процесуального кодексу України судом здійснювалося повне фіксування судового процесу технічними засобами.

Представники позивача взяли участь у судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду в режимі відеоконференції.

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Фізична особа-підприємець Гущенкова Тетяна Валентинівна, м.Львів, звернулася 16.12.2020 (згідно накладної на поштове відправлення №436) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Тернопільського обласного благодійного фонду «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА», м.Тернопіль, Громадської організації «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА», м.Тернопіль, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватного нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М., м.Тернопіль, про:

- визнання недійсним договору дарування №1339 від 18.09.2020, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М., згідно якого на користь відповідача-2 відчужено об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 0) - комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко», загальною площею 3346,1м2 (житлова площа 109,8м2), що складається з: А - Адмінкорпус, загальною площею 581,1м2, Б - спальний корпус, загальною площею 266,8м2, В - спальний корпус, загальною площею 4266,8м2, Г - спальний корпус, загальною площею 266,8м2, Д - уборна, загальною площею 17,1м2, Е - уборна, загальною площею 17,1м2, Є - столова, загальною площею 530,4м2, Ж - уборна, загальною площею - 6,0м2, З - овочесховище, загальною площею 46,7м2, І - хлораторна, загальною площею 14,8м2, К - будинок дерев`яний, загальною площею 23,4м2, Л будинок дерев`яний, загальною площею 23,4м2, М - альтанка, загальною площею 16,8м2, Н - 1, 2, 3, кладова, загальною площею 131,4м2, О - будинок щитовий, загальною площею 87,4м2, П - павільйон «Галичан», загальною площею 78,0м2, Р - резервуар, загальною площею 13,0м2, С - яма помийна, загальною площею 36,0м2, Т - басейн, загальною площею 280,5м2, У - площадка, танцювальна, загальною площею 176,0м2, ф - теплиця, загальною площею 415,0м2, Ц - стайня, загальною площею 49,3м2, Ч - уборна, загальною площею 2,3м2, котрий знаходиться за адресою: вул.Застіноцька, 84, м.Теребовля Теребовлянського району Тернопільської області;

- скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. №54143773 від 18.09.2020 про реєстрацію в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності Громадської організації «Товариство Християнських Сімей «Християнська Родина» на спірний об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 0, (комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко», загальною площею 3346,1м2).

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі укладеного нею з Підприємством об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки) Підприємства «Рокс-Львів» () 30.09.2020 року договору відступлення права вимоги (цесії) підприємець набула право вимоги до Тернопільського обласного благодійного фонду «Християнська родина» щодо оплати заборгованості за товарно-матеріальні цінності, отримані по Договору №01/1 від 21.01.2013 року у розмірі, встановленому рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2014 року у справі № 921/573/14-г/10, а саме: 550353,56 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2020 у справі №921/573/14-г/10 здійснено заміну стягувача його правонаступником, а саме: з Підприємства об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки) Підприємства «Рокс-Львів» на фізичну особу-підприємця Гущенкову Т.В. Отже, позивач у справі є стягувачем у виконавчому провадженні №63144377, відкритому 28.09.2020 з примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10.

Зазначає, що судове рішення у справі №921/573/14-г/10 не виконане боржником; в останнього немає іншого майна, за рахунок якого можна б погасити заборгованість за виконавчим документом, тому відчуження єдиного активу одразу ж після проведених перемовин шляхом укладення договору дарування на користь своєї афільованої структури, є проявом недобросовісної поведінки відповідача-1 та свідчить про вчинення дій, спрямованих на уникнення виконання рішення суду. Додатково звертає увагу, що керівником особи дарувальника та обдарованої особи за оскаржуваним правочином є одна і та ж особа, тобто «дарування» вчинено між пов`язаними особами.

Спираючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц від 03.07.2019 позивач вважає, що в діях відповідачів наявні ознаки зловживання правом; дії Відповідачів з укладення Оскаржуваного договору №1339 необхідно оцінювати як недобросовісні, спрямовані на порушення прав Позивача як кредитора, по відношенню до якого Відповідач 1 мав (на момент укладення Оскаржуваного договору №1339) і має до цього часу не

виконані зобов`язання з погашення заборгованості, а тому такий правочин має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Правовими підставами позову визначено положення ст.ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 228, 234 ЦК України, ст.ст.7, 20, 133, 179, 193, 198, ч.1 ст. 207 ГК України.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову без номеру від 16.12.2020 (вх.№9337 від 18.12.2020) шляхом заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме суб`єктам державної реєстрації прав, в тому числі, але не обмежуючись: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі, нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів нерухомого майна щодо комплексу дитячого оздоровчого табору «Орлятко» (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0).

27.01.2021 (згідно відтиску календарного штемпеля відділення поштового зв`язку на поштовому конверті відправлення №277) позивач звернувся до господарського суду із клопотанням без номеру від 27.01.2021 (вх.№836 від 01.02.2021) про постановлення окремої ухвали стосовно третьої особи у справі у зв`язку з неподанням витребуваних судом доказів; неповідомленням про причин неможливості їх подати.

25.02.2021 (згідно накладної на поштове відправлення №60) позивачем в порядку ст.ст.110, 111 ГПК України подано заяву без номеру від 24.02.2021 (вх.№1699 від 01.03.2021) про забезпечення доказів шляхом витребування у третьої особи у справі документів, на підставі яких здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем-2: Протоколу загальних зборів Тернопільського обласного благодійного фонду «Християнська родина» №6 від 14.09.2021; довіреності від 18.09.2021 за реєстровим №1337, згідно якої Громадська організація «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» уповноважила ОСОБА_1 на укладення спірного правочину; Протоколу загальних зборів Громадської організації «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» №43 від 14.09.2021; документу, який підтверджує оцінку об`єкта дарування у сумі 1132920,00грн; квитанцію про сплату Громадською організацією «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» державного мита для нотаріального посвідчення спірного договору дарування.

22.03.2021 позивач звернувся з клопотанням без номеру від 18.03.2021 (вх.№23863 від 22.03.2021) про повернення з Державного бюджету України 1135,00грн сплаченого судового збору за подання до суду заяви без номеру від 24.02.2021 (вх.№1689 від 01.03.2021) про забезпечення доказів, а також інші клопотання (про продовження строку підготовчого провадження, ознайомлення з матеріалами справи, забезпечення додаткових заходів належного повідомлення відповідачів, неврахування доводів, викладених у заявах по суті справи тощо).

Заперечення відповідачів.

Відповідачем-1 16.02.2021 подано відзив на позов №10/02 від 10.02.2021 (вх.№1329), згідно якого позовні вимоги не визнаються з підстав їх необґрунтованості, зазначивши, що спірний договір дарування укладено до відкриття органом виконавчої служби виконавчого провадження №44824161 з виконання наказу господарського суду №921/573/14-г/10 від 25.08.2014, що не може свідчити про протиправність поведінки відповідача-1; судове рішення не виконувалося більше шести років і впродовж цього часу відповідачем не вчинялися дії по відчуженню нерухомого майна; жодних перемовин щодо повернення боргу чи майна між первісним стягувачем та відповідачем-1 не проводилося; усі товарно-матеріальні цінності, які передані відповідачу-1 збережені, з урахуванням їх природного зносу та можуть бути повернуті стягувачу в рахунок виконання боргових зобов`язань.

Оскільки відповідачем-1 не дотримано порядку подання відзиву на позов та не надано доказів його надіслання іншим учасникам справи, зважаючи на заперечення позивача без номеру від 17.03.2021 (вх.№2381) з цього приводу, даний відзив не прийнято до розгляду та повернуто Благодійному фонду, про що постановлено ухвалу, котру занесено до протоколу судового засідання.

Відповідач-2 не скористався своїм правом на подання відзиву на позову.

Пояснення третьої особи.

10.02.2021 від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. надійшов лист №18/01-16 від 09.02.2021 (вх.№1196 від 10.02.2021), згідно якого до справи долучено належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було прийнято рішення №54143773 від 18.09.2020 про державну реєстрацію права власності, а також копії договору дарування №1339 від 18.09.2020.

19.03.2021 третьою особою у справі надано письмові пояснення щодо позову №30/01-14 від 19.03.2021 (вх.№2362), в яких зазначено, що на час укладення Тернопільським обласним благодійним фондом «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» та Громадською організацією «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» договору дарування №1339 жодних встановлених законом заборон на відчуження спірного об`єкта дарування в Реєстрі речових прав не було, про що свідчить Інформаційна довідка за №228427661 від 16.10.2020. Повідомлено, що на час укладення оскаржуваного договору дарування державною виконавчою службою виконавче провадження з примусового виконання наказу №921/573/14-г/10 від 25.08.2014 не проводилося, оскільки кредитор відмовився від задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника, відчуження якого позивач оскаржує, що вбачається з постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про повернення виконавчого документа стягувачу від 04.12.2018 ВП №44824151, листа від 10.09.2018, листа - відповіді ПП «Рокс-Львів» від 20.09.2018.

Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 23.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 21.01.2021 (з урахуванням ухвали від 28.12.2020 про виправлення описки), котре відкладалося на 02.02.2021, згодом на 16.02.2021, 23.03.2021, в засіданні 16.02.2021 оголошувалася перерва до 02.03.2021.

Також, в порядку ст.81 ГПК України судом задоволено клопотання позивача без номеру від 16.12.2020 про витребування у третьої особи - приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. належним чином засвідченої копії договору дарування №1339 від 18.09.2020, укладеного між Тернопільським обласним благодійним фондом «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» та Громадською організацією «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» (ухвала від 23.12.2020).

Ухвалою від 21.12.2020 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову за недоведеністю та необґрунтованістю.

Ухвалою суду від 02.02.2021 у задоволенні клопотання позивача без номеру від 27.01.2021 (вх.№836 від 01.02.2021) про постановлення окремої ухвали щодо приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. відмовлено; натомість застосовано до третьої особи захід процесуального примусу у вигляді попередження; повторно витребувано засвідчені належним чином документи, на підставі яких прийнято рішення №54143773 від 18.09.2020 про державну реєстрацію права власності, в тому числі копію договору дарування №1339 від 18.09.2020.

Строк підготовчого провадження у даній справі відповідно до ч.3 ст.177 ГПК України продовжувався з ініціативи суду на 30 днів (ухвала від 16.02.2021).

17.02.2021 судом повернуто Тернопільському обласному благодійному фонду «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» відзив на позов №10/02 від 10.02.2021 (вх.№1329 від 16.02.2021) та звернуто увагу на необхідність дотримання вимог ч.5, п.2 ч.6 ст.165 ГПК України (лист №921/790/20/91/2021 від 17.02.2021 надісланий згідно поштового відправлення №755 від 18.02.2021 повернутий без вручення адресату). Повторно матеріали відзиву надіслано 19.04.2021 відповідачу-1 за повідомленою суду адресою (заява №13/04 від 13.04.2021 (вх.№3154)).

Ухвалою від 02.03.2021 судом відмовлено у задоволенні заяви позивача без номеру від 24.02.2021 (вх.№1699 від 01.03.2021) про забезпечення доказів у даній справі та відхилено заяву про постановлення додаткової ухвали про усунення недоліків, допущених в ухвалі суду від 16.02.2021 про продовження строку підготовчого провадження в частині відображення питань, які були розглянуті в підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 23.03.2021 задоволено клопотання позивача без номеру від 18.03.2021 (вх.№2383 від 22.02.2021) про повернення 1135,00грн судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення доказів; повернуто позивачу з Державного бюджету України 1135грн судового збору.

Ухвалою суду від 23.03.2021 відмовлено у задоволенні клопотання без номеру від 18.03.2021 (вх.№2384 від 22.03.2021) про витребування не наданих третьою особою у справі доказів з підстав, зазначених в ухвалі.

23.03.2021 судом підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 06.04.2021, котре відкладалося на 13.04.2021, а згодом на 19.04.2021.

Ухвалою суду від 13.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання без номеру від 28.03.2021 (вх.№2936 від 05.04.2021) про залишення без розгляду пояснень третьої особи.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи та заперечення, наведені у підготовчому провадженні.

Тернопільський обласний благодійний фонд «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» (відповдіач-1 у справі) та приватний нотаріус Федірко Г.М. (третя особа у справі) у судові засідання жодного разу не з`явилися, про поважність причин неявки суду не повідомили; про розгляд справи судом були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення №81 від 15.04.2021, №216 від 16.04.2021 про вручення ухвали суду від 13.04.2021.

Громадська організація «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» в судові засідання також жодного разу не з`явилася; будь яких клопотань по суті спору не заявила. Рекомендовані поштові відправлення, якими надсилалися ухвали суду на адресу Організації, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та позовній заяві, відділенням поштового зв`язку повернуто не врученими із зазначенням причин «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), провадження № 11-268заі18).

Неотримання відповідачем-2 судової кореспонденції по даній справі із позначкою «судова повістка» вказує на зволікання в отриманні ним поштової кореспонденції суду та залежить виключно від суб`єктивної поведінки сторони відповідача.

Наведене дає підстави суду дійти висновку про належне повідомлення Громадської організації «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» про розгляд даної справи судом.

Окрім того, з метою належного повідомлення відповідачів про розгляд судом даного господарського спору, з урахуванням клопотання позивача без номеру від 03.02.2021 (вх.№1095 від 08.02.2021), на офіційному сайті Господарського суду Тернопільської області розміщувалися відповідні оголошення про судові засідання (https://te.arbitr.gov.ua/sud5022/pres-centr/news/1102355/, https://te.arbitr.gov.ua/sud5022/pres-centr/news/1094923/, https://te.arbitr.gov.ua/sud5022/pres-centr/news/1075614/). Додатково, з метою належного повідомлення сторін про розгляд справи, судом направлялися ухвали суду також й на адреси засновників юридичних осіб-відповідачів, однак відповідні поштові відправлення повернуто відділенням поштового зв`язку без вручення адресатам із зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою».

Таким чином, судом вжито усіх заходів щодо належного повідомлення учасників процесу про розгляд даної справи господарським судом.

Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки у даному випадку неявка відповідачів, третьої особи не є перешкодою для розгляду справи, наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, зважаючи на тривалість провадження, суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 ГПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення приймаються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Після виходу з нарадчої кімнати, відповідно до ст.240 ГПК України, у судовому засіданні 19.04.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/573/14-г/10 від 11.08.2014 задоволено позовні вимоги Підприємства об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки) Підприємства «Рокс-Львів»; стягнуто з Тернопільського обласного благодійного фонду «Християнська родина» на користь Підприємства «Рокс-Львів» 428129,76грн основного боргу, 13864,43грн пені, 70969,46грн штрафу, 2744,72грн - 3% річних, 23853,95грн інфляційних втрат та 10791,24грн в повернення сплаченого судового збору.

25.08.2014 Господарським судом Тернопільської області в порядку ст. 116 ГПК України видано наказ про примусове виконання рішення від у справі № 921/573/14-г/10.

З наявної у справі постанови державного виконавця від 04.12.2018, винесеної у виконавчому провадженні №44824161, запису державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області на звороті наказу від 25.08.2014 №921/573/14-r/10 вбачається, що даний виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відмовою останнього залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Водночас, припинено чинність арешту майна боржника у виконавчому провадженні №44824161 та скасовано інші заходи виконання рішення (п.4 постанови) (а.с.92 том ІІ).

Тобто, даний наказ суду перебував на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Тернопільській області, що вбачається із загальнодоступної інформації Автоматизованої системи виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/-search debtors) (виконавче провадження №44824161).

З протоколів проведення електронних торгів №343401 від 06.07.2018, №350308 від 08.08.2008, №356658 від 10.09.2018 та загальнодоступної інформації Державного підприємства «СЕТАМ» на здійснення заходів із супроводження програмного забезпечення системи електронних торгів (https://setam.net.ua/search/result?q=%D0%BE%D1%80%D0%BB%D1%8F%D1%82%D0%BA%D0%BE) слідує, що з метою виконання судового рішення органом ДВС у виконавчому провадженні №44824161 було передано на реалізацію нерухоме майно, а саме: комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко», загальною площею 3346,1м2, розташований по вул.Застіноцька, 84 в м.Теребовля Тернопільської області. Втім, електронні торги, призначені на 06.07.2018 (лот №284556), згодом на 08.08.2018 (лот №291108) та 10.09.2018 (лоту 297599) не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників (https://setam.net.ua/auction/286139, https://setam.net.ua/auction/292514, https://setam.net.ua/auction/299066), що слугувало підставою для повернення виконавчого документу стягувачеві відповідно до п. 3 ч.1 ст. 37 Закону України «По виконавче провадження».

В подальшому, 18.09.2020 між Тернопільським обласним благодійним фондом «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» як Дарувальником та Громадською організацією «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» як Обдаровуваною особою, укладено договір дарування, відповідно до умов якого Дарувальник передав безоплатно Обдаровуваній особі у власність з метою використання для дитячого оздоровчого табору нерухоме майно, а саме: комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко», загальною площею 3346,1м2, розташований по вул.Застіноцька, 84 в м.Теребовля Тернопільської області (п.1 договору дарування).

Договір від імені особи Дарувальника підписано головою Благодійного фонду Гунею Мирославою Іванівною, котра діяла відповідно до Статуту Тернопільського обласного благодійного фонду «Християнська Родина» та Протоколу загальних зборів від 14.09.2020 року за № 6, а від імені Обдаровуваної особи договір підписано ОСОБА_1 , котра діяла на підставі довіреності, посвідченої Федірко Г.М., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 18 вересня 2020 року на бланку нотаріальних документів серії НМВ №283209 за реєстровим № 1337.

Як вбачається з пункту 4 договору, об`єкт дарування - Комплекс (дитячий оздоровчий табір «Орлятко») під забороною (арештом) відчуження та іпотекою згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державним реєстром Іпотек, Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не перебуває, а також у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави інформація щодо Дарувальника відсутня, що підтверджується витягами із зазначених реєстрів, отриманими 18.09.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М.

Згідно з п.7 договору, цілий комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко» відчужується відповідно до Протоколу загальних зборів Тернопільського обласного благодійного фонду «Християнська Родина» №26 від 14.09.2020; на момент укладання договору відсутні будь-які особи, що мають переважне право на його придбання, відсутні претензії третіх осіб на вказаний Комплекс; нікому іншому дане майно не відчужено, а також не є внеском до статутного капіталу товариств; в оренду не переданий; не заставлений, в податковій заставі чи під забороною, спорі чи арештом не перебуває.

Даний договір дарування від 18.09.2020 посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. та зареєстрований в Реєстрі за №1339.

Цього ж дня, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54143773 від 18.09.2020 до Реєстру речових прав власності внесено запис за №38257386 про державну реєстрацію права власності за Громадською організацією «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» на Комплекс оздоровчого табору «Орлятко» (реєстраційний номер об`єкта 0), що виникло згідно договору дарування від 18.09.2020 №1339 (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №228427661 від 16.10.2020).

У вересні 2020 року стягувачем - Підприємством об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки ) Підприємства «Рокс-Львів» повторно пред`явлено до органу виконання судових рішень судовий наказ №921/573/14-г/10 від 25.08.2014.

28 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Савчук А.О. відкрито виконавче провадження №63144377 з примусового виконання наказу від 25.08.2014 №921/573/14-r/10 та в порядку ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» здійснено запити до реєструючих установ з метою отримання інформації про майно боржника та наявність рахунків в банківських установах; а також 28.09.2020 винесено постанову про арешт усього майна, що належить боржнику - Тернопільському обласному благодійному фонду «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА».

Відповідно до отриманих відомостей державним виконавцем встановлено, що кошти на рахунках боржника відсутні, за боржником не зареєстровані транспортні засоби чи технологічні транспортні засоби; згідно відомостей Реєстру речових прав на нерухоме майно у боржника на праві власності відсутні об`єкти нерухомості, а виходом державного виконавця за адресою знаходження боржника встановлено, що майно, на яке можна звернути стягнення відсутнє (лист-відповідь №2058 від 15.01.2021, а.с.172 том І)).

30 вересня 2020 року між Підприємством об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки) Підприємства «Рокс-Львів» як Цедентом та фізичною особою-підприємцем Гущенковою Тетяною Валентинівною як Цесіонарієм укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого Цедент відступив Цесіонарію право вимоги до боржника-Тернопільського обласного благодійного фонду «Християнська родина» щодо належного виконання останнім грошового зобов`язання за договором №01/1 від 21.01.2013 за продані Цедентом товарно-матеріальні цінності у розмірі, встановленому рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.08.2014 року у справі №921/573/14-г/10, а саме: 428129,76грн основного боргу, 13864,43грн пені; 70969,46грн штрафу, 2744,72грн - 3% річних, 23853,95грн інфляційних втрат та 10791,24грн в повернення сплаченого судового збору, всього на уму 550353,56 грн. Ціна відступлення права вимоги, умови та порядок проведення розрахунків відповідно до Договору Сторони визначають у додатковій угоді, яка стане невід`ємною частиною даного договору (п. 2.1. договору). Додаткової угоди позивачем не надано суду.

10.11.2020 року судом у справі №921/573/14-г/10 за заявою підприємця Гущенкової Т.В. здійснено заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні з виконання наказу суду від 25.08.2014 у справі № 921/573/14-г/10, а саме: з Підприємства об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки) підприємства «Рокс-Львів» на правонаступника - Фізичну особу-підприємця Гущенкову Тетяну Валентинівну.

З ухвали від 10.11.2020 слідує, що у додатковій угоді, укладеній 01.10.2020 до Договору відступлення права вимоги (цесії) сторонами визначено, що: «Цесіонарій сплачує Цеденту грошові кошти, визначені пунктом 1 цієї Додаткової Угоди, протягом 18 (вісімнадцяти) місяців з моменту отримання цих коштів від Боржника, але за будь-яких умов, не раніше фактичного поступлення на рахунок Цесіонарія суми грошових коштів від Боржника у розмірі, не менше ніж 80,00 (вісімдесяти) % від грошового зобов`язання визначеного у Наказі про примусове виконання рішення по справі № 921/573/14-г/10, виданого 25.08.2014 року Господарським судом Тернопільської області».

Тобто, про обставини вчинення органом ДВС виконавчих дій у 2018 році фізичній особі підприємцю Гущенковій Т.В. як стороні виконавчого провадження ВП №63144377, достеменно було відомо на момент подання позову до суду, втім відповідних доказів щодо повернення виконавчого документу, щодо реалізації даного нерухомого майна позивачем суду не надано, як і не повідомлено про їх існування, що свідчить про неналежне виконання позивачем процесуальних обов`язків, передбачених пунктами 2 та 4 частини другої статті 42 ГПК України.

Як вказує позивач, укладенню оскаржуваного договору дарування передували перемовини між боржником та стягувачем - Підприємства «Рокс-Львів».

16 жовтня 2020 року позивачем отримано відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з яких стало відомо, що Комплекс -дитячий оздоровчий табір «Орлятко» (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0) відчужено боржником - Тернопільським обласним благодійним фондом «Християнська родина» на підставі договору дарування №1339 від 18.09.2020, згідно з яким безоплатно передано нерухоме майно Громадській організації «Товариство Християнських Сімей «Християнська родина», тобто своїй афільованій структурі. Такі дії відповідача-1 позивач вважає безспірним проявом недобросовісної поведінки, оскільки за договором дарування відбулося відчуження єдиного активу, який перебував у власності відповідача-1; таке відчуження відбулося на безоплатній основі та між пов`язаними особами (керівником благодійного фонду та громадської організації є одна і та ж особа Гуня М.І.).

Вказує, що внаслідок укладення договору дарування відповідачем-1 вчинено дії, спрямовані на уникнення виконання рішення господарського суду від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10, стягувачем за яким є на даний час позивач, тому звернувся з позовом до суду з метою відновлення свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, зокрема шляхом визнання недійсним правочину.

Норми права, застосовані при вирішенні спору, та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.

Відповідно до ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

У відповідності до ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України, кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Критеріями визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі є:

1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;

2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України (дана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19)).

Звертаючись з даним позовом до суду, ФОП Гущенкова Т.В. вказує, що внаслідок укладення оспорюваного договору дарування від 18.09.2020, за яким безоплатно відповідачем-1 передано у власність відповідачу-2 нерухоме майно (комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко»), фактично приховано єдине майно боржника (відповідача-1), за рахунок якого можливо виконати судове рішення від 11.08.2014 у справі №921/573/14г/10. Відтак свідчить, що мета укладення даного правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена ним реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі, а тому договір дарування від 18.09.2020 є фіктивним, його слід визнати недійсним, чим буде відновлено майнові інтереси позивача щодо виконання рішення від 11.08.2014 у справі №921/573/14г/10 про стягнення коштів.

Положеннями статті 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності сукупності наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №909/330/16, від 31.07.2019 у справі №712/15231/17).

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у виконавчому провадженні.

Згідно приписів ч.3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним (ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором) може бути в тому числі і безоплатний договір. Але застосування конструкції »фраудаторності» має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати як такий, що вчинений на шкоду кредитору; до таких обставин, зокрема відносяться момент укладення договору та контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Щодо моменту: як зазначає позивач і це підтверджується встановленими судом на підставі наявних у справі доказів обставинами, право вимоги до відповідача-1 про виконання судового рішення у справі №921/573/14-г/10 щодо стягнення заборгованості за договором поставки №01/1 від 21.01.2013 позивач набув на підставі укладеного 30.09.2020 договору цесії, а на підставі ухвали Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2020 набув статусу стягувача у виконавчому провадженні №63144377 з примусового виконання рішення суду від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10, тобто після укладення оспорюваного договору дарування від 18.09.2020.

Підставою для здійснення заміни стягувача з виконання наказу від 25.08.2014 про примусове виконання рішення від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10 послугував факт укладення між позивачем та первісним стягувачем Підприємством об`єднання громадян (релігійної організації, профспілки) Підприємства «Рокс-Львів» Дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці, договору відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2020.

Договір дарування був посвідчений в нотаріальному порядку, а реєстрація права власності за відповідачем-2 за таким договором вчинена 18.09.2020 о 18:22, про що в Державному реєстрі речових прав вчинено відповідний запис за № 38257386.

Отже, на момент укладення договору про відступлення права вимоги право власності на комплекс дитячого табору «Орлятко» не було зареєстровано за боржником.

Крім того, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду теж не було відкрито на момент укладення оспорюваного правочину (постанова про відкриття ВП №63144377 винесена 28.09.2020, тобто через 10 календарних дні).

Отже, право вимоги до відповідача-1 у позивача виникло після моменту укладення оскаржуваного договору від 18.09.2020, а боржник міг дізнатися про необхідність виконання судового рішення на користь позивача лише у листопаді 2020 року (після здійснення заміни сторони виконавчого провадження).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем-1 протягом значного періоду (з 25.08.2014 року - дата набрання судовим рішенням законної сили і до 18.09.2020 дата укладення договору), що не заперечується позивачем, не вчинялися жодні дії, спрямовані на відчуження належного йому на праві власності об`єкту нерухомості - комплексу дитячого оздоровчого табору «Орлятко» чи дії щодо штучного зменшення своїх активів з метою невиконання рішення від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10. При цьому, відповідачу-1 як боржнику за виконавчим документом було відомо про відсутність інтересу у стягувача за наказом від 25.08.2014 з примусового виконання рішення від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10 до даного об`єкту нерухомого майна, що вбачається зі змісту постанови ДВС про повернення виконавчого документу стягувачеві від 04.12.2018, адже такий документ повернуто у зв`язку з відмовою стягувача залишити за собою в рахунок погашення заборгованості нереалізований на торгах комплекс дитячого табору «Орлятко».

В подальшому стягувачем близько 2-х років не вчинялися дії з приводу виконання судового рішення, яким присуджено до стягнення з відповідача-1 грошові кошти.

Таким чином наявні у справі докази та встановлені судом обставини дають підстави вважати, що ймовірно у відповідачів не було умислу, укладаючи такий правочин для приховання даного нерухомого майна задля того, щоб за рахунок його реалізації не було виконаним судове рішення.

Позивач є кредитором відповідача-1 на загальних підставах, оскільки подароване відповідачем-1 майно не перебувало у заставі позивача, що виключає віднесення позивача до першої черги кредиторів відповідача-1, вимоги якого б згідно закону задовольнялися саме за рахунок заставленого майна. Рішенням господарського суду від 11.08.2014 передбачено стягнення з відповідача-1 грошових коштів. Даним рішенням суду не було визначено задоволення вимог стягувача за рахунок проданого майна за спірним договором дарування, а відтак за змістом ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) задоволення вимог здійснюється в першу чергу за рахунок коштів відповідача-1 та позивач має право задовольнити свої грошові вимоги до відповідача-1 у порядку черговості, визначеної ст.46 Закону України «Про виконавче провадження».

Факт наявності грошового зобов`язання у відповідача-1 не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого нерухомого майна боржника, у тому числі, індивідуально визначеного.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що він мав намір задовольнити свої грошові вимоги до відповідача-1 саме за рахунок подарованого майна за спірним договором, оскільки таке посилання не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором майнового інтересу позивача, адже як на даний час, так і у разі визнання договору недійсним, позивач не має прав на відчужене відповідачем-1 майно, відтак, зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності в нього права на оспорення договору в порядку статті 215 ЦК України.

Також, наявні у справі докази не підтверджують обставин порушення права чи майнового інтересу позивача на отримання від боржника заборгованості за судовим рішенням станом на момент вчинення спірного правочину у зв`язку з відсутністю станом на 18.09.2020 таких прав у позивача.

Посилання позивача на проведення перемовин з приводу виконання судового рішення нібито у вересні 2020 року, що й послугувало наслідком укладення договору дарування, не підтверджуються жодним доказом, а тому не можуть братися судом до уваги.

Позивач стверджує, що оспорюваний правочин вчинено між пов`язаними особами (керівником дарувальника та обдарованої особи є одна і та ж особа ОСОБА_2 ), мета якого є унеможливлення звернення стягнення на майно боржника згідно наказу суду від 25.08.2014 №921/573/14-г/10.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 18.09.2020 між Тернопільським обласним благодійним фондом «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» як Дарувальником та Громадською організацією «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» як Обдаровуваною особою, укладено договір дарування, за умовами якого відповідачем-1 передано безоплатно відповідачу-2 як Обдарованій особі у власність для використання під дитячий оздоровчий табір комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко», загальною площею 3346,1м2, розташований по вул.Застіноцька, 84 в м.Теребовля Тернопільської області.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № від 25.08.2020 підтверджується факт реєстрації 29.01.2014 права приватної власності Тернопільського обласного благодійного фонду «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» на комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко», підставою набуття зазначено: «договір пожертви № 336 від 29.01.2014», відтак, відповідач-1, в силу приписів ст.ст. 317, 319 ЦК України вправі, зокрема розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти будь які дії щодо свого майна, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

На підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Федірко Г.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54143773 від 18.09.2020 до Реєстру речових прав власності внесено запис №38257386 про державну реєстрацію права власності Громадської організації «ТОВАРИСТВО ХРИСТИЯНСЬКИХ СІМЕЙ «ХРИСТИЯНСЬКА РОДИНА» на комплекс оздоровчого табору «Орлятко», набутого на підставі договору дарування від 18.09.2020.

Із змісту договору вбачається, що такий підписано зі сторони відповідача-1 директором Гунею Мирославою Іванівною, котра діяла на підставі Статут та Протоколу загальних зборів №6 від 14.09.2020, зі сторони відповідача-2 довіреною особою Чайківською Ольгою Іванівною, котра діяла на підставі довіреності від 18.09.2020 №1337.

Частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно зі ст.237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає зокрема, з підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.238 Цивільний кодекс України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 229 Цивільного кодексу України).

Стаття 244 Цивільного кодексу України визначає, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (стаття 246 Цивільного кодексу України).

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст.92 ЦК України).

Юридична особа також вчиняє правочини через свої органи, що, з огляду на приписи ст.237 ЦК України, утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

За змістом ст.239 ЦК України повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи. Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Як зазначалося вище, договір дарування від 18.09.2020 укладено від імені відповідача-1 головою Фонду Гунею Мирославою Іванівною, котра діяла на підставі Статуту та Протоколу загальних зборів №6 від 14.09.2020, що вбачається з преамбули договору дарування, а відчуження майна дитячого табору «Орлятко» здійснено на підставі рішення Фонду, оформленого Протоколом загальних зборів №6 від 14.09.2020, що вбачається з п.7 договору дарування.

Рішення загальних зборів юридичної особи як вищого органу управління є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, спрямоване на регулювання господарських відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів визнання недійсним відповідного рішення Фонду від 14.09.2020 чи його скасування в судовому порядку та не повідомлення учасниками справи про дану обставину слід вважати, що таке рішення є чинним; правомірність його прийняття не входить до предмету дослідження при вирішенні даного спору. Також матеріали справи не містять доказів, які б ставили під сумнів неправомірність видачі чи дійсність довіреності від 18.09.2020 №1337, на підставі якої діяв представник Обдарованої особи за спірним правочином (відповідача-2).

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (стаття 133 ГК України).

Стаття 134 ГК України визначає право власності як основне речове право у сфері господарювання, та встановлює, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. В силу приписів статті 147 ГК України майнові права суб`єктів господарювання захищаються законом.

Аналіз зазначених положень в сукупності зі встановленими обставинами відсутності обмежень щодо відчуження майна за спірним договором свідчить про те, що відповідач-1 як суб`єкт господарювання був власником відчужуваного майна та мав право на власний розсуд ним розпоряджатись, а тому вчинення спірного Договору дарування є реалізацією відповідачем-1 свого права власності відносно подарованого ним майна.

Сама по собі формальна пов`язаність сторін правочину лише особою керівника Організації та Фонду автоматично не свідчить про існування в діях відповідачів відповідної мети зловживання правом на шкоду майновим інтересам третьої особи, зокрема позивача у справі, як одного з ключових критеріїв фіктивності фраудаторного правочину, про що стверджує ОСОБА_3 в позові.

Чинне законодавство не забороняє одній фізичній особі бути директором на двох підприємствах, за винятком випадків, коли: хоча б одне з підприємств є державним; хоча б на одному з підприємств колективним договором, трудовим договором або контрактом директору заборонено сумісництво; загальні збори учасників (або наглядова рада) підприємства у формі ТОВ не надали згоди на сумісництво свого директора за наявності підстав, передбачених у п.3 ч.5 ст.40 Закону України ««Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Оскільки директор є найманим працівником, а отже, має право реалізувати свої здібності до продуктивної та творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, тобто за сумісництвом (ч.2 ст.21 Кодексу законів про працю України).

З витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що ОСОБА_2 не є учасником, засновником чи кінцевим бенефіціарним власником жодної юридичної особи, що є стороною договору дарування. Вона значиться як керівник, котрий наділений відповідними повноваженнями, в тому числі від імені Благодійного Фонду, вчиняти/підписувати правочини (згідно Статуту). Аналогічні повноваження визначені у керівника юридичної особи - Громадської організації (а.с.44-45 том І).

Судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів щодо наявності у ОСОБА_2 обмежень, визначених законом, обіймати посаду директора одночасно на двох підприємствах.

За даних обставин, суд доходить висновку, що оспорюваний договір укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо його нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписано уповноваженими представниками обох сторін, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку Обдарованою особою (відповідачем-2), що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Зміст спірного договору свідчить, що він вчинений з дотриманням норм законодавства і матеріали справи не містять фактичних даних щодо невідповідності його чинному законодавству.

Наведене в сукупності підтверджує добросовісність поведінки боржника за виконавчим документом від 25.08.2014, виданим судом у справі №921/573/14-г/10.

При цьому, як зазначалося вище, згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена статтею 234 ЦК України (фіктивний правочин).

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Твердження позивача про порушення відповідачами принципу добросовісності та розумності обумовлено тим, що саме за рахунок спірного майна позивач отримав би задоволення своїх грошових вимог, не є достатнім для того, щоб він міг ставити під сумнів правомірність спірного правочину, оскільки позивачем жодним чином не обґрунтовано, що грошові кошти, які могли б надійти від реалізації майна відповідача-1, відчуженого за спірним правочином, були б спрямовані саме на погашення його грошових вимог, а не інших кредиторів.

Суд не ставить під сумнів наявність у відповідача-1 грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він має нести, в тому числі, всім належним йому майном, а також можливість оспорення кредитором договору, укладеного з метою уникнення такої відповідальності. Однак, такі обставини мають бути доведені належними і достовірними доказами. При цьому лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини, тим самим фактично обмежуючи його господарську діяльність за відсутності належних правових підстав.

На час укладення оскаржуваного правочину нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення грошових коштів жодних обтяжень на спірне майно державним виконавцем накладено не було, відповідно заборон на укладення правочину не існувало; повідомлень державних органів, державних реєстраторів в порядку ч.3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» до державного виконавця не надходило.

Матеріали справи також не містять доказів вчинення фіктивного правочину з сторони відповідачів у справі, які б підтверджували його укладення без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація за Обдарованою особою права власності на комплекс оздоровчого дитячого табору «Орлятко» свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Між тим, з огляду на наведені вище критерії недійсності фраудаторного правочину, як фіктивного, позивач, з урахуванням сутності принципу змагальності господарського судочинства, має довести, що сторони оспорюваного договору дарування, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду позивачу як стягувачу (кредитору), мали спільний умисел на використання оспорюваного правочину виключно з метою унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача-1 та задоволення вимог кредитора за рахунок боржника, який не виконує власні зобов`язання.

Водночас, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи безоплатно та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

Проте судом не встановлено будь-яких обставин, які б давали підстави дійти висновку про фіктивність договору дарування від 18.09.2020; позивачем не доведено належними та допустимими доказами стверджувані ним в заявленому позові обставини.

Що ж до позиції позивача про те, що вчинення даного правочину відповідачем-1 відбулося за сприянням «дружнього» відповідача-2, тобто між пов`язаними особами, що є тотожним вчиненню правочину між фізичними особами, котрі є близькими родичами, то вона не узгоджується з чинним законодавством, суперечить змісту відповідних господарських та цивільних правовідносин та не підтверджує існування у сторін спірного правочину відповідної мети - зловживання правом на шкоду майновим інтересам позивача, не доводить відсутності у сторін договору наміру, передбаченого його змістом, або наявності якогось іншого наміру, відтак, не свідчить про фіктивність правочину в розумінні статті 234 ЦК України.

Посилання ж позивача на можливість задоволення його кредиторських вимог до відповідача-1 саме за рахунок переданого на підставі договору дарування від 18.09.2020 нерухомого майна не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором майнових інтересів позивача, адже як на даний час, так і у разі визнання договору недійсним, позивач не набуває майнових прав на відчужене відповідачем-1 майно, відповідно зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності в нього права на оспорення договору в порядку статті 215 ЦК України, на що суд звертав увагу вище.

Момент укладення договору (18.09.2020) дарування підтверджує, що позивачем на той час ще не набуто права вимоги до відповідача-1 щодо стягнення заборгованості, встановленої судовим рішенням від 11.08.2014 у справі №921/573/14-г/10, оскільки такі вимоги до позивача перейшли на підставі договору цесії, укладеного 30.09.2020, а стягувача у відповідному виконавчому провадженні замінено 10.11.2020.

Оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідача-1 укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за оспорюваним договором.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Як передбачено ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За нормами ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус є державним реєстратором.

Частиною 1 статті 16 вказаного Закону передбачено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим законом. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина 3 вказаної статті).

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

У даному спорі належними та допустимими доказами правомірного проведення державної реєстрації є документи (їх копії), що вимагаються законом та подаються державному реєстратору для проведення відповідних реєстраційних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема пояснень приватного нотаріуса Федірко Г.М., відповідачем-1 для здійснення реєстраційних дій було надано передбачений законом перелік документів; нотаріусом перевірено відсутність встановлених законом заборон на відчуження спірного об`єкта дарування; на час укладення оскаржуваного договору дарування державною виконавчою службою виконавче провадження з примусового виконання наказу №921/573/14-г/10 від 25.08.2014 не проводилося. Оскільки приватним нотаріусом Федірко Г.М. не було виявлено підстав для відмови в реєстрації права власності, відтак 18.09.2020 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем-2 на об`єкт нерухомого майна із внесенням до Реєстру відповідного запису.

За приписами статті 11 зазначеного Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У зв`язку з відсутністю підстав для визнання договору дарування недійсним в судовому порядку, відсутні підстави для скасування рішення державного реєстратора №54143773 від 18.09.2020 про реєстрацію речових прав на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 0, а саме: комплекс дитячого оздоровчого табору «Орлятко».

Судом не встановлено наявності факту порушення прав позивача внаслідок укладення оскаржуваного договору дарування, вчинені на його підставі відповідні реєстраційні дії є законними, а тому в цій частині позовні вимоги до задоволення також не підлягають.

Крім того, суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, відповідно до якої ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Господарський суд не може перебирати на себе обов`язки позивача у справі щодо подання доказів на підтвердження обставин, які визначені підставою позову (ч.3 ст.74 ГПК України).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В даному випадку з метою ефективного захисту порушених прав у частині вимоги про скасування рішення державного реєстратора така позовна вимога обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням судовим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У відповідності до ст.7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Отже, закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

За приписами ст.ст.3, 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права чи охоронюваного законом інтересу. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право/інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Встановлено, що позивач не є стороною спірного правочину, а відтак має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він є заінтересованою особою.

У даному випадку позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням спірного правочину, як і не доведено тієї обставини, що саме його грошові вимоги будуть задоволені у разі визнання договору дарування недійсним, тобто не підтверджено наявності в нього права на оспорення відповідного правочину в розумінні статті 215 ЦК України.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачами у справі. Позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, наведеного учасниками справи.

Щодо інших аргументів позивача, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників даної справи позиція суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Також у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Призначення обґрунтованого рішення, зокрема полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п.30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

У даній справі судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному розумінні, а зроблені в процесі розгляду даного господарського спору заяви не спростовують обставин, встановлених на підставі наявних у справі доказів.

Розподіл судових витрат.

Згідно з приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору, витрат понесених на професійну правничу допомогу, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4, 11, 13, 42, 46, 47, 50, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 219, 220, 222, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено та підписано 29.04.2021.

Суддя Н.О. Андрусик