РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2021Справа № 910/21227/20

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В.В., розглянув без виклику (повідомлення) представників сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Манупакеджинг Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіпро"

про стягнення 123 096,26 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манупакеджинг Україна» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіпро» (далі - відповідач) про стягнення 123 096,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним, за твердженням позивача, виконанням відповідачем умов Договору поставки товару № 0827 від 18.07.2016 в частині здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати за отриманий товар.

Ухвалою від 04.01.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у встановленому чинним законодавством розмірі та порядку.

22.01.2021 до суду представником позивача подано заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору, а саме платіжне доручення від 20.02.2020 № 302 на суму 2 102,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2021 відкрито провадження у справі № 910/21227/20 за вищезазначеною позовною заявою та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), сторонам визначено строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив.

Позивач та відповідач належним чином були повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 201 з відміткою про вручення позивач отримав ухвалу суду від 05.02.2021 про відкриття провадження у справі 15.02.2021.

Щодо повідомлення відповідача суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статті 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частин 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про проведення підготовчого засідання у справі, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 30.12.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02092, місто Київ, вулиця Машиністівська, будинок 1. Зазначена адреса також зазначена у спірному договорі як юридична, поштова адреси та адреса складу відповідача для поставки останньому товару.

Однак, конверт, скерований на адресу відповідача був повернутий до суду відділеннями поштового зв`язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання''.

Згідно з пунктом 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, судом вчинені необхідні дії для належного повідомлення учасників судового процесу про відкриття провадження у справі.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2021 відзив до суду не подав, тому останній не скористався наданими йому процесуальними правами, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.2016 між Спільним українсько-італійським товариством з обмеженою відповідальністю «Манулі Україна Лтд», яке в подальшому було перейменовано у Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНУПЕКЕДЖИНГ Україна» в якості Постачальника (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіпро» в якості покупця (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір поставки № 0827 від 18.07.2016 (далі - Договір) за умовами якого постачальник зобов`язався партіями протягом строку дії Договору поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити на умовах визначених Договором пакувальні матеріали (стрічку скотч, стретч плівку, т/з плівку ПОФ та інше (далі - Товар).

Умови та строки поставки Товару погоджені сторонами у розділі 3 Договору.

Згідно пунктів 4.1-4.3 Договору розрахунки за Товар здійснюються у безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування 20% вартості партії Товару згідно рахунку-фактури перед поставкою Товару, та 80% вартості партії Товару протягом 14 календарних днів з моменту поставки Товару. Загальна сума заборгованості не може перевищувати 50 000,00 грн.

У пункті 6.1 Договору встановлено, що передача-прийняття Товару за кількістю здійснюється згідно Інструкції П-6 (Держарбітраж СРСР від 15.06.1965) та за якістю - згідно Інструкції П-7 (Держарбітраж СРСР від 25.04.1966) за адресою 02092, місто Київ, вулиця Машиністівська, будинок 1 (вказана у пункті 3.3 Договору).

Факт виявлення невідповідності Товару вимогам Договору фіксується в Акті передачі-приймання товару, який підписується представниками сторін (пункт 6.2 Договору) .

Відповідно до розділу 12 Договір останній набирає чинності з дати підписання та діє до 31.12.2017, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором. У випадку, якщо за тридцять календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна зі сторін не повідомить про закінчення дії даного Договору, або між сторонами не буде підписано новий договір, даний Договір вважається автоматично продовженим на один календарний рік на тих же умовах, але не більше ніж на три роки поспіль.

На виконання умов Договору позивачем поставлявся відповідачу Товар, зокрема на суму 223 090,26 грн згідно підписаних без зауважень уповноваженими представниками сторін видаткових накладних, належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи:

- № 4152 від 21.11.2018 на суму 48 241,04 грн з ПДВ,

- № 4229 від 26.11.2018 на суму 159 850,18 грн з ПДВ,

- № 4242 від 27.11.2018 на суму 14 999,04 грн з ПДВ.

Відповідач, в свою чергу, 16.11.2018 здійснив попередню оплату за Товар в сумі 100 000,00 грн. Остаточний розрахунок за отриманий Товар, за твердженням позивача, здійснено не було, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість в сумі 123 090,26 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією № 22/02 від 22.02.2019, яка була залишена без відповіді.

Зважаючи на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо здійснення оплати за отриманий за Договором Товар, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 123 090,56 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача понесені ним витрати по сплаті судового збору у сумі 2 102,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частини 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частини 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, 5 кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом вище, позивачем на виконання умов договору було здійснено поставку товару згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних на загальну суму 223 090,56 грн, який, за твердженням позивача, яке не спростовано відповідачем та матеріалами справи, був оплачений відповідачем частково на суму 100 000,00 грн.

Визначений пунктом 4.1 Договору строк оплати за отриманий товар є таким що настав.

Матеріали справи не містять доказів повної оплати відповідачем отриманого Товару за спірними накладними.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача в розмірі 123 090,56 грн, підтверджена наявними у матеріалах справи належними доказами, відповідачем наявність заборгованості не оспорюється і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим позов в частині стягнення основної заборгованості в сумі 123 090,56 грн підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Під час розподілу витрат по сплаті судового збору судом враховано приписи частини 9 статті 129 ГПК України за якими у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Вимога позивача про покладення на відповідача витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги задоволенню не підлягає у зв`язку відсутність жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують розмір таких витрат позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Манупакеджинг Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіпро" про стягнення 123 096,26 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіпро" (02092, місто Київ, вулиця Машиністівська, будинок 1; ідентифікаційний код 37203655) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Манупакеджинг Україна" (03680, місто Київ, вулиця Малинська, будинок 18; ідентифікаційний код 24929232) 123 090,56 грн (сто двадцять три тисячі дев`яносто гривень 56 копійок) основної заборгованості та 2 102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ