ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. Справа№ 927/354/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Грека Б.М.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

за участюсекретаря судового засідання Кочурової Т.О.
за участю представниківвідповідно до протоколу судового засідання від 20.04.2021
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного підприємства «Київфундаментбуд»
на рішенняГосподарського суду Чернігівської області від 16.05.2017
у справі№ 927/354/17
за позовомТовариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівське РСУ»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Сіверавтотранс»
прозвернення стягнення на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернігівське РСУ" (позивач) подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіверавтотранс" (відповідач) про звернення стягнення на нерухоме майно.

Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем 24.02.2017 було укладено договір № 1 про надання поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачеві поворотну фінансову допомогу, яка складає 354 921 грн., для поповнення обігових коштів останньою, а відповідач зобов`язався використати поворотну фінансову допомогу за її цільовим призначенням і повернути її у визначений цим договором строк до 24.03.2017.

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за цим договором, між позивачем та відповідачем 24.01.2017 було укладено Іпотечний договір, згідно з яким, у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем (Іпотекодавець) основного зобов`язання, позивач (Іпотекодержатель) вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: технічна майстерня, загальною площею 1206,40 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Мазепи Івана, б.63, приміщення 1.

Свої зобов`язання за договором позивач виконав, перерахувавши відповідачу 24.02.2017 354 921 грн. поворотної фінансової допомоги, проте відповідач у визначений договором строк фінансову допомогу не повернув.

У зв`язку з цим, позивач 27.03.2017 направив відповідачу вимогу про повернення поворотної фінансової допомоги та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач на цю вимогу надіслав відповідь про неможливість повернути позивачу кошти в сумі 354 921 грн. через відсутність коштів.

У позовній заяві позивач просить суд звернути стягнення на нерухоме майно відповідача, яке є предметом іпотеки, шляхом набуття позивачем права власності на це майно.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2017 позов задоволено повністю. Постановлено звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Іпотечного договору, укладеного 24.02.2017 між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 652 а саме: нерухоме майно - технічна майстерня з прохідною, загальною площею 1206,4 кв.м (технічна майстерня літ. «А-2», загальною площею 1187,5 кв.м, прохідна літ. «Б-1», загальною площею 18,9 кв.м), що знаходиться за адресою: місто Чернігів, вулиця Мазепи Івана, будинок 63, приміщення 1 (один) шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - технічна майстерня з прохідною, загальною площею 1206,4 кв.м (технічна майстерня літ. «А-2», загальною площею 1187,5 кв.м, прохідна літ. «Б-1», загальною площею 18,9 кв.м), що знаходиться за адресою: місто Чернігів, вулиця Мазепи Івана, будинок 63, приміщення 1 (один) в рахунок виконання зобов`язання відповідачем по Договору № 1 поворотної фінансової допомоги, укладеного 24.02.2017 між позивачем та відповідачем. Стягнути з відповідача на користь позивача 5 323, 82 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Київфундаментбуд» заперечило проти висновків господарського суду першої інстанції посилаючись на те, що постановою Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 воно визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора.

Також рішенням Господарського суду Чернігівської області від 22.09.2015 (залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 22.02.2017) у справі №927/788/16 визнано недійсними результати проведених 10.12.2015 прилюдних електронних торгів, на яких було продано належне апелянту нерухоме майно - будівля тех. майстерні з адміністративними приміщеннями (спірне майно).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у справі №910/32168/15 визнано недійсними торги, що проходили 15.12.2015 щодо продажу майна - будівля тех. майстерні з адміністративними приміщеннями (спірне майно).

27.05.2016 відбулись електронні торги з реалізації належного апелянту майна (спірне майно), переможцем яких стало Товариство з обмеженою відповідальністю «РАСТ», яким 22.06.2016 отримано нотаріально оформлене свідоцтво на право власності щодо спірного майна. В подальшому, постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2018 (справа №927/849/17) зазначене свідоцтво визнано нечинним.

До того ж, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 22.05.2018 (справа №927/1087/17) визнано недійсним акт про проведені 27.05.2016 електронні торги з продажу спірного майна, переможцем яких було визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «РАСТ».

Підсумовуючи наведене, апелянт зазначив, що власником спірного майна є Товариство з обмеженою відповідальністю «Київфундаментбуд» (апелянт).

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.10.2020 щодо спірного майна, воно було поділене, внаслідок чого створено два об`єкти: 1). Реєстраційний номер 101, адміністративне приміщення А-2 (приміщення 2); 2). Реєстраційний номер 101, промислова будівля будівельної індустрії А-2 загальною площею 1 198, 2 кв.м., будівля служби охорони Б-1, загальною площею 18, 9 кв.м. (приміщення 1).

17.02.2017 право власності на спірне майно було зареєстроване за відповідачем, яким, задля забезпечення виконання договору №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 24.02.2017, укладеного з позивачем, спірне майно - технічну майстерню площею 1 206, 40 кв.м. (приміщення 1) передано позивачеві в іпотеку відповідно іпотечного договору від 24.02.2017, та в подальшому, оскарженим судовим рішенням, звернуто на користь позивача.

Згідно доводів апелянта, господарським судом першої інстанції було проігноровано вимоги статті 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України та той факт, що відповідно до судових рішень у справах №927/788/16, №910/32168/15, 927/849/17 та №927/1087/17 власником спірного майна, на яке було звернуто стягнення, є апелянт, а саме спірне майно вибуло з його власності у 2015 році не з його волі.

Апелянт вважає, що спірне майно, яке є предметом спору у даній справі, належить йому та має бути включено до ліквідаційної маси, а кошти отримані від його реалізації мають бути спрямовані для погашення вимог кредиторів, отже оскарженим рішенням порушено права не лише апелянта, а й його кредиторів.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотеко держателем за рішенням суду, а сама передача іпотекодержателю права власності є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач повністю підтримав правову позицію та висновки господарського суду першої інстанції, посилаючись також на те, що іпотека є видом застави, а у разі встановлення у договорі способу звернення стягнення у судовому порядку, іпотекодержатель, на підставі частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, має право на застосування його судом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погодився з висновками господарського суд першої інстанції посилаючись також на те, що правовідносини (іпотека), які виникли за іпотечним договором є припиненими з моменту набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки, тобто зобов`язання відповідача перед позивачем припинились, тобто правочин припинив свою дію, відтак не вбачається порушення прав апелянта, оскільки він не є власником майна та будь-який запис про наявність іпотеки в Реєстрі речових прав не існує.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 поновлено Приватному акціонерному підприємству «Київфундаментбуд» пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2017 у справі №927/354/17.

В порядку статті 254 ГПК України відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного підприємства «Київфундаменбуд» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2017 у справі №927/354/17.

22.03.2021 колегією суддів Північного апеляційного господарського у складі: Корсак В.А. - головуючий, судді: Попікова О.В., Євсіков О.О., заявлено самовідвід від розгляду справи №927/354/17, який мотивований помилковим визначенням спеціалізації при автоматичному розподілі даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 задоволено заяву колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді: Попікова О.В., Євсіков О.О., про самовідвід від розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного підприємства «Київфундаменбуд» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2017 у справі №927/354/17. Матеріали справи №927/354/17 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2021 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Грека Б.М., суддів: Остапенка О.М., Отрюха Б.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 прийнято до свого провадження справу №927/354/17 у визначеному складі суду. Призначено справу до розгляду на 20.04.2021.

Учасники справи про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копій ухвали суду, натомість в судове засідання представник відповідача не з`явився.

Судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснювати розгляд скарги, так як сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, учасниками якої вони є.

В судовому засіданні апелянт висловив свої міркування з приводу обставин справи та повністю підтвердив свої доводи, викладені в апеляційній скарзі та письмових поясненнях.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників апелянта та позивача, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2017 - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі яка розглядається господарським судом першої інстанції встановлено, що між позивачем (Сторона-1) та відповідачем (Сторона-2) 24.02.2017 було укладено договір № 1 поворотної фінансової допомоги (далі Договір № 1).

Згідно умов договору (п.1.1) Сторона-1 зобов`язалася передати поворотну фінансову допомогу у розмірі 354 921 грн. Стороні-2, а Сторона-2 зобов`язалася використати її за цільовим призначенням і повернути поворотну фінансову допомогу у визначений Договором строк - до 24.03.2017 (п. 3.1).

Крім того, 24.02.2017 між позивачем (Іпотекодержатель) та відповідачем (Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, згідно умов якого (п.1.1) він забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Договору №1 поворотної фінансової допомоги від 24.02.2017 (а також усіх договорів про внесення змін та доповнень до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору позики), далі «Основне зобовязання», укладених між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умови яких Іпотекодавець зобов`язаний до 24.03.2017 включно повернути Іпотекодержателю поворотну фінансову допомогу в розмірі 354 921 грн.

Предметом іпотеки (п.1.2 Іпотечного договору) є технічна майстерня (літ. «А-2», загальною площею 1187,5 кв.м.) з прохідною (літ «Б-1», загальною площею 18,9 кв.м.), загальною площею 1 206,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Чернігів, вулиця Мазепи Івана, будинок 63, а вартість предмету іпотеки визначена сторонами в розмірі 354 921 грн.

Відповідно до п.5.1 Іпотечного договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки таким чином: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та ст.6 Закону України «Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (яким також є застереження, яке міститься в цьому договорі).

У випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або Основним зобов`язанням у встановлений Іпотекодержателем строк, такі вимоги Іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки (п. 5.5.1 Іпотечного договору).

На виконання умов Договору № 1 позивач перерахував на рахунок відповідача 354 921 грн. поворотної фінансової допомоги, проте відповідач, у порушення взятих за Договором №1 зобов`язань, у визначений термін (до 24.03.2017) поворотну фінансову допомогу позивачу не повернув.

Позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення повротної фінансової допомоги, в якій повідомив відповідача про ініціювання звернення на предмет іпотеки в разі неповернення наданої поворотної фінансової допомоги у 30-денний термін.

Відповідачем була надана відповідь (лист від 03.04.2017 вих. №14) про неспроможність повернути кошти в сумі 354 921 грн. поворотної фінансової допомоги, та відсутність заперечень проти звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд першої інстанції визнав позовні вимоги обґрунтованими, такими, що підтверджені належними допустимими доказами, тому зважаючи на те, що поворотна фінансова допомога відповідачем позивачу повернута не була, дійшов висновків про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Господарським судом першої інстанції було належним чином встановлені обставини щодо укладення Іпотечного договору, натомість зроблено невірні висновки у зв`язку із наданням помилкової правової оцінки виходячи з наступного.

Колегія суддів виходить з того, що У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон чітко визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 цього Закону).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Колегія суддів враховуючи, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, приходить до висновків, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотеко держателем (аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №760/14438/15-ц).

Окрім того колегія суддів враховує, що право власності на спірне майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «РАСТ» (продавцем) постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у справі №910/32168/15 фактично не визнавалось, оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсними результатів електронних торгів, що відбулися 15.12.2015.

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «РАСТ» було учасником відповідних судових справ №927/788/16, №910/32168/15, №927/849/17 та №927/1087/17, натомість вчинило дії з відчуження спірного майна.

Посилання апелянта на рішення господарських судів по справах №927/788, №927/849/17, 927/1087/17 є безпідставними, оскільки вони набули законної сили (у 2018 році) після винесення оскарженого судового рішення (16.05.2017).

Право власності ТОВ «РАСТ» на спірне майно набуло на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 (справа №910/32168/15).

Посилання апелянта на те, що у відповідача був відсутній належний обсяг повноважень щодо розпорядження спірним майном є безпідставними, оскільки право власності у відповідача виникло на підставі договору купівлі-продажу, предмет іпотеки перебував у власності відповідача, до моменту укладення Іпотечного договору нікому не був відчужений, під забороною (арештом) не перебував, а строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису та строк задоволення вимог Іпотекодержателем у інший спосіб сплинув в силу вимог статті 257 Цивільного кодексу України.

Щодо зловживання апелянтом правом на апеляційне оскарження колегія суддів також виходить з того, що стаття 43 ГПК України визначає неприпустимість зловживання процесуальними правами. Так, частина перша статті передбачає, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Втім, дії ліквідатора апелянта не можна вважати зловживанням процесуальними правами, виходячи з наступного.

Так, завданням ліквідатора є дієвий і належний пошук майна банкрута, при цьому його дії мають саме мету пошуку і виявлення майна банкрута, а під час ліквідаційної процедури, задля чого ліквідатор має здійснювати обґрунтовані та логічні дії (правова позиція, викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №903/975/14)

Колегія суддів враховує, що постановою Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 у справі №910/3353/16 апелянт визнаний банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора, тощо.

Отже, колегія суддів визнає ініціювання ліквідатором апелянта оскарження судового рішення в даній справі як дії, спрямовані на наповнення ліквідаційної маси банкрута шляхом повернення оспорюваного майна в площину процедури банкрутства апелянта, відтак посилання на зловживання апелянтом процесуальними правами є безпідставними та необґрунтованими.

Зважаючи на викладене, колегія суддів визнає доводи апелянта стосовно невідповідності висновків господарського суду першої інстанції обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права законним і обґрунтованими, а висновки господарського суду щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Іпотечного договору, а фактично - визнання права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем за рішенням суду, є безпідставними та такими, що не ґрунтується на приписах закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотеко держателем, отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівське РСУ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіверавтотранс» про звернення стягнення на нерухоме майно.

Під час апеляційного провадження позивачем було подано клопотання про визнання дій апелянта пр. поданні апеляційної скарги як зловживання процесуальними правами, що, згідно доводів позивача, є підставою для залишення апеляційної скарги без розгляду.

Клопотання мотивоване тим, що звернення апелянта з апеляційною скаргою є безпідставним та невиправданим бажанням добитися перегляду законного і обґрунтованого рішення, а подання апеляційної скарги поза межами строку на апеляційне оскарження грубо суперечить основним засадам господарського судочинства щодо розумності строків розгляду справи.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання про закриття апеляційного провадження, мотивоване тим, що апелянт не був стороною спірних правовідносин, у оскарженому рішенні не наведено висновків щодо прав та обов`язків скаржника стосовно сторін у справі, а скаржником не наведено, яким чином оскаржене судове рішення стосується його прав та обов`язків.

За результатами розгляду зазначених клопотань колегія суддів приходить до висновків про їх відхилення з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

Приписами частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України законодавцем визначено вимоги до судового рішення, яке повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, та обґрунтованим - ухваленим на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Натомість, оскаржене рішення господарського суду першої інстанції по суті вимог апеляційної скарги є таким, що не відповідає вимогам законодавства про банкрутство та загальним вимогам до судового рішення.

Вказані вимоги судом попередньої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було дотримано.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції приймає нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного підприємства «Київфундаменбуд» задовольнити.

Скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2017 у справі №927/354/17.

Прийняти нове рішення у справі №927/354/17 яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівське РСУ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіверавтотранс» про звернення стягнення на нерухоме майно відмовити.

Матеріали справи № 927/354/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, встановлені ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.М. Грек

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх

Повний текст складено 26.04.2021