РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.04.2021Справа № 910/1226/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АБ Мега - Ладон»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Трі»

про стягнення 161002,33 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АБ Мега - Ладон» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Трі» про стягнення 161002,33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 67 - 1 від 01.06.2017.

Ухвалою суду від 04.02.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

17.02.2021 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 04.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.02.2021 відкрито провадження у справі № 910/1226/21, постановлено, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, процесуальні документи були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01004, м. Київ, вул. Пушкінська, 34.

Станом на дату розгляду справи поштове відправлення № 782, яким направлено відповідачу ухвалу від 22.02.2021 про відкриття провадження у справі не було вручене під час доставки, про що вказано у довідці форми 20: "за закінченням терміну зберігання".

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/1226/21 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач не скористався своїм правом, забезпеченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив суду не надав.

Відповідно до положень ст. 165 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

01.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АБ Мега - Ладон» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грін Трі» (замовник) було укладено договір № 67 - 1.

Відповідно до п. 1.1. договору, замовник замовляє, а виконавець приймає на себе зобов`язання по наданню послуг по охороні об`єкту з 8-00 години 1 червня 2017 року, виставивши один добовий пост охорони за адресою: Київська обл., Обухівський р - н, с. Підгірці, вул. Піщана, згідно Дислокації ( Додаток № 1) до договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, виконавець приймає необхідні міри, що направлені на здійснення контрольно-перепусткового режиму, охорони громадського порядку та забезпечення охорони об`єкту вказаного в предметі договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до п. 2.8 договору, замовник зобов`язаний належним чином розраховуватись з «виконавцем» за надані послуги.

Відповідно до п. 3.1. - 3.3. договору, щомісячна вартість послуг по даному договору становить 12000,00 грн., включаючи ПДВ (20%): 2000,00 грн. Оплата «замовником» вартості послуг здійснюється щомісячно за 3 робочі ( банківські) дні до кінця поточного місяця. Сторони залишають за собою право на перегляд цін за охоронні послуги в залежності від стабільності цін на внутрішньому ринку України.

Відповідно до п. 4.1. - 4.2. договору, договір вступає в силу з дня його підписання сторонами і діє протягом одного року. Договір вважається продовженим на наступний рік, якщо жодні із сторін письмово не заявить про його розірвання не менш, ніж за 30 днів до закінчення терміну дії договору.

Відповідно до п. 6.1. - 6.2. договору, договір може бути розірвано достроково: - по взаємному узгодженню сторін; у випадку грубого або систематичного порушення однією із сторін умов договору, що зачіпають інтереси іншої сторони. У випадку дострокового розірвання договору, сторона - ініціатор повідомляє іншу сторону за 30 днів до моменту розірвання, надіславши їй письмове повідомлення про це.

01.10.2017 сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 67 - 1 від 01.06.2017. За текстом даної угоди, сторони дійшли взаємної згоди та внесли зміни до п. 3.1. договору та виклали його у наступній редакції: « 3.1. Щомісячна вартість послуг по даному договору становить 15000,00 грн., в т.ч. з ПДВ (20%) 2500,00 грн.»

28.12.2018 року сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору № 67 - 1 від 01.06.2017. За текстом даної угоди, сторони дійшли взаємної згоди та внесли зміни до п. 3.1. договору та виклали його у наступній редакції: « 3.1. Щомісячна вартість послуг по даному договору становить 18500,00 грн., в т.ч. з ПДВ (20%) 3083,33 грн.». Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 2, ця додаткова угода набирає чинності з 01.01.2019.

До матеріалів справи додано акти надання послуг: №194 від 30.09.2020 на суму 18500,00 грн.; №157 від 31.08.2020 на суму 18500,00 грн.; №143 від 31.07.2020 на суму 18500,00 грн.; №122 від 30.06.2020 на суму 18500,00 грн.; №100 від 31.05.2020 на суму 18500,00 грн. Акти є підписаними обома сторонами. Загалом за даними актами позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги вартістю 92500,00 грн.

До матеріалів справи додано лист (претензію) № 59 від 26.11.2020, відповідно до якого позивач повідомив відповідача про наявну в нього заборгованість з оплати наданих позивачем послуг в розмірі 129500,00 грн. за договором № 67 - 1 від 01.06.2017. Також, у даному листі позивач просив відповідача сплатити дану заборгованість на банківський рахунок позивача до 07.12.2020. Додатками до листа є: рахунок на оплату № 217 від 09.10.2020 на суму 18500,00 грн. та рахунок на оплату № 252 від 21.11.2020 на суму 18500,00 грн., виставлені ТОВ «АБ Мега - Ладон»; акт надання послуг № 215 від 31.10.2020 на суму 18500,00 грн. та акт надання послуг № 249 від 30.11.2020 на суму 18500,00 грн.; акт звірки взаєморозрахунків по стану за період: січень 2019 р - листопад 2020 р., відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.11.2020 складала 129500,00 грн. Акти надання послуг та акт взаєморозрахунків підписані з боку позивача, підпис відповідача відсутній. Даний лист разом з додатками був надісланий позивачем відповідачу, про що свідчить опис вкладення у цінний лист (№168) та фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 26.11.2020.

До матеріалів справи позивачем додано лист № 14 від 01.12.2020, надісланий відповідачем позивачу, відповідно до якого ТОВ «Грін Трі» (відповідач) повідомив ТОВ «АБ Мега - Ладон» (позивач) про розірвання договору № 67 - 1 від 01.06.2017 з грудня 2020 року та гарантував оплату заборгованості за претензією № 89 від 26.11.2020 в термін до 28.12.2020. Претензію № 89 від 26.11.2020 позивачем до матеріалів справи не додано.

Суд зауважує, що з огляду на умови договору та надісланий відповідачем лист № 14 від 01.12.2020 договір № 67-1 від 01.06.2017 розірвано з 31.12.2020. Вказана обставина в тому числі визнається позивачем у позовній заяві.

Суд відзначає, що жодних зауважень щодо послуг (їх обсягу, кількості та вартості), наданих позивачем відповідно до актів № 215 від 31.10.2020 на суму 18500,00 грн. та №249 від 30.11.2020 на суму 18500,00 грн., відповідачем не заявлено.

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 165 ГПК України не скористався відзив на позовну заяву не надав. Жодних доказів, які б спростовували обставини наведені позивачем у позовній заяві до матеріалів справи не надав.

Відповідачем не спростовано факту надання позивачем послуг, за актами надання послуг № 215 від 31.10.2020 та № 249 від 30.11.2020.

Відповідач не додано до матеріалів справи доказів, які б підтверджували обставину щодо оплати ним послуг за актами наданих послуг: № 194 від 30.09.2020, № 157 від 31.08.2020 , № 143 від 31.07.2020; № 122 від 30.06.2020, № 100 від 31.05.2020, № 215 від 31.10.2020, № 249 від 30.11.2020 загальною вартістю 129500,00 грн.

Зважаючи на вказані вище обставини, Суд дійшов висновку, що позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуг за актом надання послуг № 215 від 31.10.2020 вартістю 18500,00 грн. та за актом № 249 від 30.11.2020 вартістю 18500,00 грн. Загалом за даними актами було надано позивачем та прийнято відповідачем послуг вартістю 37000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем та прийняття відповідачем послуг за договором № 67 - 1 від 01.06.2017 загальною вартістю 129500,00 грн.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № 67 - 1 від 01.06.2017 про надання послуг, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 902 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 67 - 1 від 01.06.2017 з своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг.

Зважаючи на приписи договору, норми чинного законодавства, а також, на докази додані до матеріалів справи, Відповідач є таким, що порушив покладені на нього обов`язки з своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг за актами надання послуг: № 194 від 30.09.2020, №157 від 31.08.2020 , №143 від 31.07.2020; №122 від 30.06.2020, № 100 від 31.05.2020, №215 від 31.10.2020, №249 від 30.11.2020 загальною вартістю 129500,00 грн.

Щодо тверджень позивача, про те, що ним в порядку договору № 67 - 1 від 01.06.2017 було надано відповідачеві послуги передбачені договором № 67 - 1 від 01.06.2017 у грудні 2020 року вартістю 18500,00 грн., Суд зазначає, що позивачем не додано жодних доказів, які підтверджували факт надання ним відповідачеві послуг вартістю 18500,00 грн. у грудні 2020 року (акту наданих послуг; рахунку фактури).

Суд погоджується, що обов`язок з оплати послуг виникає у відповідача не залежно від обставин щодо виставлення рахунку позивачем, оскільки, договором передбачено строк оплати та суму щомісячного платежу. Проте, суд наголошує, що оплаті підлягають тільки надані послуги. І як вбачається з усталеної практики, яка склалась між сторонами за договором № 67-1 від 01.06.2017, обставини щодо надання послуг за договором підтверджується актами надання послуг. Натомість, за грудень 2020 року акт не був складений позивачем та підписаний сторонами і не направлявся відповідачу для підписання. Отже, позивачем не надано суду доказів надання послуг з охорони у грудні 2020 року за договором № 67-1 від 01.06.2017.

Отже, позивачем надано суду докази надання послуг за травень - листопад 2020 року на суму 129500,00 грн, які не були оплачені відповідачем, і відповідно позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74, 75 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Також, позивачем на суму заборгованості з оплати наданих послуг було розраховано втрати від інфляції у розмірі 2842,50 грн., пеню у розмірі 8150,97 грн. та 3% річних у розмірі 2008,86 грн., які позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд зазначає, що за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Оскільки, в даних правовідносинах спеціальним нормативним актом не визначено ставку нарахування пені і сторони у договорі не обумовили її розмір, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені є необгрнутованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказана позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 № 904/4156/18.

Відповідно до договору № 67 - 1 від 01.06.2017 оплата «замовником» вартості послуг здійснюється щомісячно за 3 робочі ( банківські) дні до кінця поточного місяця.

Зважаючи на вказаний вище припис договору, нарахування 3% річних та втрат від інфляції мало нараховуватися позивачем на суму заборгованості: за травень 2020 року від 27.05.2020; за червень 2020 року від 27.06.2020 року; за липень 2020 року від 30.07.2020 року; за серпень 2020 року від 28.08.2020 року; за вересень 2020 року від 29.09.2020; за жовтень 2020 року від 29.10.2020; за листопад 2020 року від 27.11.2020.

Три відсотки розраховували позивачем по 25.01.2021, а втрати від інфляції за період з червня по листопад 2020.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом було виконано перерахунок нарахованих позивачем 3% річних та втрат від інфляції з урахуванням приписів договору № 67 - 1 від 01.06.2017.

Згідно перерахунку Суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1602,03 грн.

Згідно перерахунку Суду, розмір втрат від інфляції є більшим ніж визначений позивачем до стягнення. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України). Отже, розмір втрат від інфляції, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2842,50 грн.

Відповідно до ст. 74, 75 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Трі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АБ Мега - Ладон» заборгованості з оплати послуг у розмірі 129500,00 грн., втрат від інфляції у розмірі 2842,50 грн., 1602,03 грн. 3% річних.

Витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 74, 76, 77, 123, 129, 237, 238, 239, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Трі» (01004, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 34, ідентифікаційний код: 37201857) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АБ Мега - Ладон» (04201, м. Київ, вул. Кульженків Сім`ї, буд. 35, ідентифікаційний код: 39691866) заборгованість з оплати наданих послуг у розмірі 129500 (сто двадцять дев`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., втрати від інфляції у розмірі 2842 (дві тисячі вісімсот сорок дві) грн. 50 коп., 3% річних у розмірі 1602 (одна тисяча шістсот дві) грн. 03 коп., та судовий збір у розмірі 2009 ( дві тисячі дев`ять) грн. 16 коп.

3. В частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Трі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АБ Мега - Ладон» заборгованості з оплати послуг за грудень 2020 року у розмірі 18500,00 грн., 3% річних у розмірі 406,83 грн. та пені у розмірі 8150,98 грн. - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко