СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р. Справа № 922/443/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Гончарова О.В.,

представників сторін:

Прокурора відділу Харківської обласної прокуратури- Горгуль Н.В., посвідчення від 09.10.20 р. № 057317 ;

1-го відповідача- Столбового М.І., посвідчення до 31.12.2025 № 271, положення про Департамент територіального контролю ХМР ;

2-го відповідача - Чаплинського О.В., ордер від 05.08.20 р. 1021023;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.№3563 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 20.11.2020, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Ольшанченко В.І., час проголошення рішення - 14:19год., дата складання повного тексту - 30.11.2020, у справі №922/443/20

за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №1, м. Харків,

до 1-го відповідача -Харківської міської ради, м. Харків,

до 2-го відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Бротей", м. Харків,

про визнання незаконним та скасування пунктів додатків до рішень

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бротей", в якій просить:

1) визнати незаконним та скасувати пункт 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18;

2) визнати незаконним та скасувати пункт 7 Додатку 1 рішення від 19.12.2018 №1359/18 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова", яким ТОВ "Бротей" надано в оренду земельну ділянку :08:004:0013, площею 11,2364 га за адресою: м. Харків, вул. Наринська, 4.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі спірних рішень 1-го відповідача в порушення вимог ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України 2-му відповідачеві поза конкурентної процедури проведення земельних торгів надано в оренду земельну ділянку площею, яка в кілька разів перевищує площу забудови, що належить 2-му відповідачеві на праві власності та з метою, що не пов`язана з обслуговуванням зазначеної нерухомості,-для будівництва нового об`єкта.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.11.2020 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 6.1 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18 та пункту 7.1 Додатку 1 рішення від 19.12.2018 №1359/18 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова". В решті позовних вимог відмовлено повністю.

Закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 6.1 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18 та пункту 7.1 Додатку 1 рішення від 19.12.2018 №1359/18 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" судом першої інстанції мотивовано тим, що прокурором не обґрунтовано, чим саме порушено інтереси держави при наданні Харківською міською радою дозволу на розробку проекту землеустрою та не обґрунтовано, чому позов в цій частині має розглядатися в порядку господарського судочинства, за таких обставин, суд закрив провадження у справі, оскільки спір в цій частині не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що прокурором не доведено вибуття із володіння Харківської міської ради земельної ділянки (отримання ТОВ "Бротей " в оренду, укладання актів приймання передачі). Відтак, посилання прокурора на необхідність повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Харкова є безпідставним.

Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, прокурор звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.Також скаржник просить судові витрати просить відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається, зокрема, на помилковість висновку суду першої інстанції щодо публічно-правового характеру спірних правовідносин, пов`язаних з прийняттям та реалізацією Харківською міською радою рішень щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження, оскільки, на думку скаржника, ці правовідносини виникли між Харківською міською радою та ТОВ «Бротей» щодо земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України і наданої в користування суб`єкту господарювання, в яких Харківська міська рада здійснює функції власника земельних ділянок, а тому ці відносини є приватноправовими, а спір у даній справі віднесено до юрисдикції господарських судів.

Скаржник також зазначає, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України не надано оцінки доводам прокурора щодо явної невідповідності площі об`єкта нерухомості, належної відповідачу (0,0345га) площі фактично наданої оспорюваним рішенням в оренду земельної ділянки (11,2364га) та не враховані висновки Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів, згідно з якими за приписами частини другої статті 134 Земельного кодексу України власник нерухомості має право на отримання поза конкурентними засадами(без проведення земельних торгів) тільки земельної ділянки(її частини), на якій безпосередньо розташоване таке майно (будівля, споруда) з метою його експлуатації та обслуговування, а отримання в оренду земельної ділянки у розмірах, що значно перевищують площу відповідного майна, для нового будівництва передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному ст.ст. 134,135 Земельного кодексу України.

Посилаючись на зазначену правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у аналогічних спірним правовідносинах, прокурор стверджує, що у спірних правовідносинах земельна ділянка підлягала переданню в оренду 2-му відповідачу для здійснення нового будівництва виключно на конкурентних засадах, у зв`язку з чим вважає, що Харківською міською радою незаконно прийнято одночасно рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та земельної ділянки для обслуговування та експлуатації нежитлових будівель, оскільки отримання права оренди на них, відповідно до вищевказаних норм, мало відбуватися в різному порядку.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 20.11.2020 у справі № 922/443/20; встановлено відповідачам строк до 15.01.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; встановлено учасникам справи строк до 15.01.2021 для подання до суду заяв і клопотань; призначено справу до розгляду на 26.01.2021 о 10:15год.

15.01.2021 від 2-го відповідача -ТОВ «Бротей» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№472), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому 2-й відповідач,зокрема, зазначає, що спір у даній справі як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження, так і про оскарження відповідних дій суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Також 2-й відповідач зазначає, що доводи прокурора щодо того, що за приписами ч. 2 статті 134 Земельного кодексу України розмір земельної ділянки, на отримання якої має ТОВ «Бротей» поза конкурентними засадами не може перевищувати сукупної площі належних йому на праві власності будівель, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які не встановлюють порядок визначення або нормативи визначення розміру та меж земельних ділянок, необхідних для обслуговування будинків або споруд, не ставлять в залежність площу відведеної земельної ділянки від розміру нерухомого майна, що буде розташоване на ній або від площі споруд, що на ній вже знаходяться.

Вважає, що право оренди земельної ділянки площею 11, 2364га, надане ТОВ «Бротей», не порушує прав та інтересів інших фізичних осіб та юридичних осіб, інтересів територіальної громади, і держави, оскільки інших об`єктів нерухомості, крім тих, що належать ТОВ «Бротей», на даній земельній ділянці немає.Зазначає, що розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюються за заявою особи з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняються саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки.

Крім того, 2-ий відповідач посилається на те, що прокурором не було доведено вибуття із володіння Харківської міської ради спірної земельної ділянки, що свідчить про відсутність підстав для повернення земельної ділянки територіальній громаді м. Харкова.

18.01.2021 від 1-го відповідача - Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№577), в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

При цьому 1-й відповідач, зокрема, зазначає, що спірні правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань, в той час як прокурором в позовній заяві не обґрунтовано, чим саме порушено інтереси держави при наданні Харківською міською радою дозволу на розробку проекту землеустрою та не обґрунтовано, чому позов в цій частині має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Крім цього 1-й відповідач зазначає про недоведеність прокурором ефективності обраного ним способу захисту, а саме того, як задоволення позову в частині визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень Харківської міської ради про надання ТОВ «Бротей» дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження призведе до поновлення інтересів територіальної громади, з огляду на те, що формування та реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0013 хоча і здійснена за проектом землеустрою щодо відведення її 2-му відповідачу, але в інтересах територіальної громади міста Харкова, з метою формування, актуалізації даних Державного земельного кадастру .

Також 1-й відповідач зазначає про недоведеність прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, що є порушенням статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у тому числі, помилково визначено орган, який неналежно здійснює повноваження щодо захисту інтересів держави; не надано належні та допустимі докази того, що уповноважений орган -ГУ Держгеокадастру у Харківській області не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2021, у зв`язку з відпусткою судді Бородіної Л.І., для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В., суддя Плахов О.В.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 26.01.2021 прокурор оголосила доводи апеляційної скарги.

Представники 1-го та 2-го відповідачів проти доводів апеляційної скарги заперечують.

Після заслуховування учасників судового процесу протокольною ухвалою оголошено про перерву у судовому засіданні до 14:15год. 25.02.2021.

О 14:23год. 25.02.2021 судове засідання продовжено; після перерви у судовому засіданні, заслухавши учасників справи, суд дійшов висновку про неможливість закінчити розгляд справи і протокольно оголосив перерву в судовому засіданні до 11:00год. 23.03.2021.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Здоровко Л.М. для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

23.03.2021 протокольною ухвалою судом оголошено перерву в судовому засіданні до 15:00 год. 19.04.2021.

16.04.2021 від керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Омарова О. надійшло клопотання (вх. № 4459) про долучення до матеріалів справи в якості доказу на підтвердження позовних вимог щодо незаконності оспорюваного рішення Харківської міської ради належним чином завіреної копії проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0013, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Наринська, 4.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання, оскільки заявником не надано доказів неможливості надання вказаного документу суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.

О 15:00 год. 19.04.2021 судове засідання продовжено; після перерви прокурор просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2020 у справі №922/443/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов прокурора.

Представники 1-го та 2-го відповідачів просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, прокурор і представники відповідачів висловили свої доводи і вимоги щодо апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бротей" 12.04.2018 звернулось до Харківського міського голови із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова площею, орієнтовно 11,2364 га для будівництва та обслуговування житлового комплексу за адресою: м. Харків, вул. Наринська, 4, повідомивши при цьому, що існуючи нежитлові будівлі літ ."Г-1", літ. "Д-1", літ. "Е-1" , літ. "Ж-1", літ. "З-1", які знаходяться на зазначеній земельній ділянці будуть знесені під час будівництва.

До заяви додано графічні матеріали місця розташування земельної ділянки для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4 в м. Харкові.

18.04.2017 на 19 сесії 7 скликання Харківської міської ради було прийнято рішення №1049/18 Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, яким вирішено надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів згідно із додатками 1, 2 погодити технічну документацію із землеустрою щодо поділу чи об`єднання земельних ділянок, згідно із додатком 5 (т.1 а.с.14-15).

У додатку 2 до вищевказаного рішення наведено перелік юридичних осіб, яким надається дозвіл на розроблення документації із землеустрою, зокрема у пункті 6 додатку 2 зазначено стосовно ТОВ Бротей(2-й відповідач у справі):

6.1. Надати ТОВ Бротей дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 11, 2364га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4.

6.2. Будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення нежитлових будівель літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4, які належать на праві приватної власності ТОВ Бротей (т.1 а.с.16-17).

19.12.2018 на 24 сесії 7 скликання Харківської міської ради було прийнято рішення №1359/18 Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова, пунктом 1 якого вирішено затвердити документацію із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів особам, зазначеним у додатку 1 (т.1 а.с.18-19).

У додатку 1 до цього рішення наведений перелік юридичних та фізичних осіб, яким надаються земельні ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, зокрема, у пункті 7 додатку 1 зазначено стосовно ТОВ Бротей:

7.1 Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4.

7.2. Надати ТОВ Бротей в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0013) площею 11, 2364га із земель територіальної громади м. Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4 до 31.12.2023.

7.3. Будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення нежитлових будівель літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4, які належать на праві приватної власності ТОВ Бротей.

7.4. Скасувати пункт 29 додатку 1 до рішення 22 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 17.10.2018 №1231/18, як не виконаний (т.1 а.с.20-22).

У пункті 29 додатку 1 до рішення 22 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 17.10.2018 №1231/18 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів» було вирішено територіальній громаді м. Харкова:

29.1. Надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер :08:004:0013) із земель територіальної громади м. Харкова площею 11, 2364 га для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4.

29.2. Фінансування робіт із землеустрою (технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки по вул. Наринській, 4) забезпечити за рахунок коштів ТОВ Бротей за його згодою (лист від 09.10.2018 б/н) згідно з укладеним договором із розробником документації із землеустрою (т.2 а.с.44-52).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, нежитлові будівлі літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4 у м. Харкові, які знаходяться в межах земельної ділянки кадастровий номер :08:004:0013 належать на праві приватної власності ТОВ Бротей, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу частини нежитлових будівель від 01.02.2018 та від 02.03.2018, посвідчених приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим №412 та 413 відповідно, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 13.01.2020 №196052608 (т.1 а.с.23-28, 36-54).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня реєстрація будь-яких речових прав щодо земельної ділянки (кадастровий номер :08:004:0013) (т.1 а.с.125).

Договір оренди земельної ділянки відповідачами не укладений.

Доказів початку будівництва відповідачем (ТОВ Бротей) прокурором не надано.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про прокуратуру, прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

На прокуратуру покладаються такі функції: зокрема, у випадках, визначених Законом,представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII Про прокуратуру, який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Позовні вимоги прокурора у даній справі обґрунтовано тим, що на підставі спірних рішень 1-го відповідача в порушення вимог ст.ст. 124, 134,135 Земельного кодексу України 2-му відповідачеві поза конкурентної процедури проведення земельних торгів надано в оренду земельну ділянку площею, яка в кілька разів перевищує площу забудови, що належить 2-му відповідачеві на праві власності та з метою, що не пов`язана з обслуговуванням зазначеної нерухомості-для будівництва нового об`єкта.

В обґрунтування свого права на звернення в інтересах держави прокурор, з посиланням на ст. 23 Закону України Про прокуратуру в позовній заяві зазначив, що, звернення з даним позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо повернення земельної ділянки.

При цьому, прокурор зазначив, що з урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси громади міста Харкова, однак в даному випадку вона не лише не здійснює такий захист, але й сама допустила порушення у вигляді прийняття незаконних рішень, які оспорено прокурором, а тому є одним з відповідачів, він самостійно подає вказаний позов у зв`язку з відсутністю органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Таким чином, викладені у вказаній постанові висновки стосуються випадків захисту прокурором інтересів держави в особі відповідного суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесено здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Водночас, у даній справі позов прокурором подано на захист інтересів держави в особі територіальної громади міста від порушень, допущених саме органом місцевого самоврядування, який, за твердженням прокурора, прийняв рішення, на підставі яких, всупереч встановленим вимогам, поза конкурентної процедури проведення земельних торгів, 2-му відповідачу надано в оренду земельну ділянку площею, яка в кілька разів перевищує площу забудови, що належить 2-му відповідачеві на праві власності та з метою, що не пов`язана з обслуговуванням зазначеної нерухомості-для будівництва нового об`єкта. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто навів підставу для представництва інтересів держави. У такому випадку, дотримання чи недотримання порядку повідомлення відповідного органу про намір подати вказаний позов проти нього ж, не спростовує підстав для представництва інтересів держави.

При цьому колегія суддів наголошує, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.

З огляду на те, що прокурор самостійно подав позов в інтересах держави у даній справі, обґрунтувавши це відсутністю органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, підтвердження підстав такого представництва не потребує дотримання прокурором вимог, які встановлені для підтвердження підстав представництва у випадку звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, якщо цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави, а саме: вимог щодо обґрунтування прокурором бездіяльності компетентного органу та переднього повідомлення такого суб`єкта про намір звернутися з позовом в інтересах держави.

Отже, з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Харківську міську раду одним із співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконними і скасування пунктів додатку до рішень цього органу, колегія суддів вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач, а доводи 1-го відповідача про непідтвердження прокурором підстав для такого представництва суперечать нормам процесуального права.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суду у складі Касаційного господарського суду в постановах: від 07.11.2018 у справі №916/749/17, від 09.09.2020 у справі № 917/342/19,від 25.09.2020 у справі № 921/341/19, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, від 30.03.2021 у справі № 922/749/20, від 24.03.2021 у справі № 922/2444/19.

Поряд з цим, безпідставними є також доводи 1-го відповідача, що прокурором не надано належні та допустимі докази того, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, оскільки у даному випадку земельна ділянка, яка є предметом оспорюваних рішень міської ради відноситься до населеного пункту м. Харків; земельна ділянка відноситься до комунальної форми власності та є власністю територіальної громади в особі Харківської міської ради.

Отже, органом, якому надано право на розпорядження земельною ділянкою, є Харківська міська рада.

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", державний контроль за використанням та охороною земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Водночас, відповідно до статті 15-2 Земельного кодексу України, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі, за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Згідно з Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (далі Положення) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (пункт 1 Положення).

Основними завданнями Держгеокадастру є: реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (підпункт 1 пункту 3 Положення).

За змістом пункту 4 цього Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка належить до земель територіальної громади м. Харкова (землі житлової та громадської забудови) з цільовим призначенням для будівництва житлового комплексу, тобто така земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому випадку не наділений повноваженнями розпорядника земель комунальної власності з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгекадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.

Постановою Кабінету Міністрів України №482 від 22.07.2016 доповнено Положення про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету міністрів України від 14.01.2015 №15 "Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру" підпунктами 25-1-25-10 щодо повноважень в частині здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх форм власності.

Таким чином, законодавець визначив Головне управління Держгеокадастру у Харківській області як орган державної влади уповноважений здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель у Харківській області.

Статтями 6, 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, при цьому, не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування з приводу розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо передачі у користування земельних ділянок державної чи комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Водночас, до повноважень державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Закон України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" відноситься можливість безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель, складати акти перевірок, передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали, які, в свою чергу, повинні вчинити дії на усунення порушень законодавства, в тому числі звернутися із позовом в інтересах держави.

З огляду на викладене, законодавець визначив такий алгоритм дій центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру) при виявленні під час проведення перевірок додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та обстеження земельних ділянок порушень: складати акти перевірок та вносити до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотання щодо приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, також передавати до органів прокуратури акти перевірок та матеріали, які, в свою чергу, можуть звертатися із відповідними позовами з дотриманням положень, зокрема статті 53 Господарського процесуального кодексу України і статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Як зазначено вище, у спірних правовідносинах Харківська міська рада наділена повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, яка є предметом оспорюваних рішень; рада надалена самостійною процесуальною дієздатністю, відтак має право звертатися до суду з метою здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави.

А отже, у правовідносинах, що склались, прокурор міг звернутися з позовом лише в інтересах держави в особі Харківської міської ради як уповноваженого органу власника земельної ділянки, незалежно від здійснення ГУ Держгеокадастру у Харківській області перевірки щодо дотримання міською радою вимог законодавства.

Однак, з урахуванням обставин цієї справи, прокуратурою визначено одним із відповідачів Харківську міську раду, яка розпорядилася земельною ділянкою в порушення, як вказує прокурор, вимог чинного законодавства, а отже прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних інтересів територіальної громади.

Аналогічну правову позицію щодо підстав звернення прокурора до суду самостійно в інтересах держави та відсутності для цього повноважень у Держгеокадастру неодноразово викладав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18, від 20.08.2019 у справі № 926/1577/18, від 23.04.2019 у справі № 910/5217/18 (пункти 8.14-8.16 цієї постанови), від 25.09.2020 у справі № 921/341/19, від 09.09.2020 у справі № 917/342/19.

Щодо юрисдикції даного спору в частині позовних вимог про:

- визнання незаконним та скасування пункту 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18;

-визнання незаконним та скасування підпунктів 7.1, 7.2., 7.3. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18,-

колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У частині 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

За змістом частини 3 статті 22 зазначеного Закону, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до положень статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені у статті 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6); справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (пункт 10).

Разом з тим, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Згідно зі статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, стаття 4 КАС України містить визначення термінів які вживаються в цьому Кодексі,зокрема, адміністративної справи, публічно-правового спору, та суб`єкта владних повноважень, а саме:

адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Зокрема, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Аналіз положень статті 20 ГПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Визначаючи юрисдикцію спору, суди мають з`ясувати, чи є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сам по собі факт участі у спорі органу державної влади, орган місцевого самоврядування, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим, згідно зі статтями 167,169, 171,172 Цивільного кодексу України держава та територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенцїї, встановленої законом.

Стаття 2 Земельного кодексу України визначає, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.

Частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України визначено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 1,2, 7 розділів ІІІ, ІV Земельного кодексу України, статей 177, 167,169, 171,172 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України , земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом пунктів «а», "б" статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У пункті 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною 1 статті 59 цього Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України, вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

За частиною першою статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання)(частина 1 ст. 123 Земельного кодексу України).

Наведені норми кореспондують з положеннями статті 50 Закону № 858-IV, за якими проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Відповідно до частини другої статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Згідно з частиною 3 цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

У статті 186 зазначеного Кодексу передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому цим Кодексом, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, встановлених цим Кодексом, розпоряджаються земельними ділянками або приймають рішення про зміну їх цільового призначення.

У розумінні наведених положень законодавства набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно починаючи з отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проєкту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

При цьому проект землеустрою визначено в якості однієї з підстав для прийняття рішень про передання земель державної та комунальної власності у користування.

З огляду на положення наведених вище приписів законодавства, за наслідками вирішення питання відповідними органами щодо передачі земельних ділянок у власність або користування із земель державної чи комунальної власності виникають конкретні права та обов`язки фізичних та юридичних осіб та правовідносини у зв`язку з їх реалізацією.

Разом з тим, стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставою виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Водночас статтею 152 Земельного кодексу України серед способів захисту прав суб`єктів земельних правовідносин на землю передбачає визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.При цьому, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтями 16,21 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті рішення суб`єкта владних повноважень.

Як зазначено вище, предметом позову у даній справі є вимоги про визнання недійсними та скасування 2-х рішень Харківської міської ради, першим з яких суб`єкту господарювання ТОВ «Протей» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва на ній житлового комплексу та знесення належних цьому Товариству об`єктів нерухомого майна, що розташовані на цій ділянці, а за другим, пізніш прийнятим рішенням, - затверджено розроблений на підставі такого дозволу проект землеустрою та на його підставі Товариству надано в оренду вже сформовану в порядку відведення за цим проектом, як об`єкт цивільних прав, земельну ділянку з присвоєним кадастровим номером :08:004:0013.

Зважаючи на вищенаведені положення законодавства, метою обох оспорюваних прокурором рішень органу місцевого самоврядування, є вчинення таким органом передбачених законом пов`язаних юридично-значущих дій, які не мають самостійного характеру, а в сукупності є умовами для набуття суб`єктом господарювання речового права оренди на об`єкт цивільних прав-сформовану земельну ділянку і законність зазначених рішень оспорена прокурором у зв`язку з неправомірним переданням такої земельної ділянки в оренду позаконкурентним способом та порушенням в результаті цього цивільних прав власника територіальної громади м. Харкова.

При цьому, в даному випадку з прийняттям Харківською міською радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її в оренду 2-му відповідачу, рішення цього органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було реалізовано, фактично вичерпало свою дію та стало підставою для надання земельної ділянки в користування в установленому законом порядку, а правовідносини сторін трансформувалися і насправді набули іншої природи правовідносин, на які правила адміністративного судочинства не поширюються, а тому предметом перевірки зазначених рішень на час подання прокурором позову у даній справі стала не законність дій суб`єкта владних повноважень у питаннях надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а фактично правильність формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, оскільки в такому випадку оспорювані рішення в своїй сукупності є формою волевиявлення орендодавця щодо зміни в майбутньому правовідносин сторін на договірні орендні.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.06.2018 у справі № 265/2828/17 та від 17.02.2021 у справі № 813/1009/17.

Таким чином, зважаючи на характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір у даній справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 18.04.2018 №1049/18 та підпунктів 7.1, 7.2., 7.3. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.12.2018 №1359/18 не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а виник з майнових відносин приватноправового характеру (цивільних правовідносин), а тому, з урахуванням суб`єктного складу сторін, розгляд цих вимог має здійснюватися в порядку господарського судочинства.

З наведених підстав , колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про закриття провадження у справі в зазначеній частині позовних вимог як таких, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки зазначений висновок суду першої інстанції суперечить вищенаведеним положенням норм матеріального та процесуального права.

Щодо юрисдикції спору в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування підпункту 7.4. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громадим. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18, колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, підпунктом 7.4. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громадим. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18 вирішено скасувати пункт 29 додатку 1 до рішення 22 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 17.10.2018 №1231/18, як не виконаний (т.1 а.с.20-22).

При цьому зазначеним скасованим пунктом 29 додатку 1 до рішення 22 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 17.10.2018 №1231/18 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів» було вирішено:територіальній громаді міста Харкова

29.1. Надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер :08:004:0013) із земель територіальної громади м. Харкова площею 11, 2364 га для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4.

29.2. Фінансування робіт із землеустрою (технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки по вул. Наринській, 4) забезпечити за рахунок коштів ТОВ Бротей за його згодою (лист від 09.10.2018 б/н) згідно з укладеним договором із розробником документації із землеустрою (т.2 а.с.44-52).

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Пунктом 19 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Скасування Харківською міською радою іншого свого рішення про надання територіальній громаді міста Харкова дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки і фінансування робіт із землеустрою за рахунок коштів ТОВ Бротей, як не виконаного, є реалізацією цим органом місцевого самоврядування своїх суто управлінських дозвільних функцій у сфері розроблення технічної документації із землеустрою з поділу земельної ділянки, які не породили між відповідачами жодних приватних майнових прав та інтересів.Зокрема, наслідком таких дій не стало прийняття Харківською міською радою рішень щодо надання земельної ділянки у власність чи користування, а тому правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією зазначеної частини рішення органу місцевого самоврядування не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань

При цьому в позовній заяві прокурором не наведено жодних обгрунтувань щодо того, яким чином прийняття зазначеного підпункту рішення Харківської міської ради стосується порушень прав та охоронюваних інтересів територіальної громади міста Харкова у спірних правовідносинах, на які він посилається в позовній заяві, а саме- незаконності передання 2-му відповідачеві в оренду поза конкурентної процедури проведення земельних торгів спірної земельної ділянки площею, яка в кілька разів перевищує площу забудови, що належить 2-му відповідачеві на праві власності та з метою, що не пов`язана з обслуговуванням зазначеної нерухомості-для будівництва нового об`єкта.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що спір в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування підпункту 7.4. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громадим. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18 належить до юрисдикції адміністративного суду, що відповідно до п. 1 ч. 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття провадження у справі в цій частині.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та в порушення вимог процесуального права, замість закриття в цій частині позовних вимог провадження у справі, відмовив в позові.

З огляду на викладене, у частині відмови у задоволенні позовних вимог (щодо визнання незаконним та скасування пункту 7.4. Додатку 1 рішення від 19.12.2018 №1359/18 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громадим. Харкова") рішення Господарського суду Харківської області від 20.11.2020 у справі №922/443/20 слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким закрити провадження в цій частині.

Щодо вирішення по суті позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18;визнання незаконним та скасування підпунктів 7.1, 7.2., 7.3. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18,колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для їх задоволення, з огляду на настпне.

Як було зазначено вище, 18.04.2017 на 19 сесії 7 скликання Харківської міської ради було прийнято рішення №1049/18 Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, яким вирішено надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів згідно із додатками 1, 2 погодити технічну документацію із землеустрою щодо поділу чи об`єднання земельних ділянок, згідно із додатком 5 (т.1 а.с.14-15).

У додатку 2 до вищевказаного рішення наведено перелік юридичних осіб, яким надається дозвіл на розроблення документації із землеустрою, зокрема у пункті 6 додатку 2 зазначено стосовно ТОВ Бротей(3-й відповідач у справі):

6.1. Надати ТОВ Бротей дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 11, 2364га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4.

6.2. Будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення нежитлових будівель літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4, які належать на праві приватної власності ТОВ Бротей (т.1 а.с.16-17).

19.12.2018 на 24 сесії 7 скликання Харківської міської ради було прийнято рішення №1359/18 Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова, пунктом 1 якого вирішено затвердити документацію із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів особам, зазначеним у додатку 1 (т.1 а.с.18-19).

У додатку 1 до цього рішення наведений перелік юридичних та фізичних осіб, яким надаються земельні ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, зокрема, у пункті 7 додатку 1 зазначено стосовно ТОВ Бротей:

7.1 Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4.

7.2. Надати ТОВ Бротей в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0013) площею 11, 2364га із земель територіальної громади м. Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4 до 31.12.2023.

7.3. Будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення нежитлових будівель літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4, які належать на праві приватної власності ТОВ Бротей.

З огляду на вищенаведені норми земельного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини в зазначеній частині позовних вимог, в даному випадку з прийняттям Харківською міською радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її в оренду 2-му відповідачу, рішення цього органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було реалізовано, фактично вичерпало свою дію та стало підставою для надання земельної ділянки в користування в установленому законом порядку, а правовідносини сторін трансформувалися і насправді набули іншої природи правовідносин з передання спірної земельної ділянки в оренду 2-му відповідачеві.

Прокурор оскаржує оспорювані рішення в зазначеній частині з тих підстав, що внаслідок їх прийняття 1-м відповідачем в порушення вимог ст.ст. 124, 134,135 Земельного кодексу України 2-му відповідачеві поза конкурентної процедури проведення земельних торгів надано в оренду земельну ділянку площею, яка в кілька разів перевищує площу забудови, що належить 2-му відповідачеві на праві власності та з метою, що не пов`язана з обслуговуванням зазначеної нерухомості-для будівництва нового об`єкта.

Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі статтею 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За змістом ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 Земельного кодексу України в наведеній редакції, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що особа, яка придбала нерухоме майно, відповідно до ч. 2 статті 134 Земельного кодексу України має право на придбання на позаконкурентних засадах(без проведення земельних торгів) прав саме на земельну ділянку(її частину), право на яку мав попередній власник нерухомості і яке перейшло до цього нового власника нерухомості в силу статей 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України в редакціях, які діяли на час придбання нерухомого майна, саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідної нерухомості.

Відповідна правова позиція щодо системного тлумачення норми ч. 2 статті 134 Земельного кодексу України в комплексі з положеннями статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України в редакціях , що діяли на час придбання нерухомого майна, викладена в постановах Верховного Суду, зокрема:від 14.02.2018 у справі № 592/6097/15-ц; від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г; від 22.03.2018 у справі № 910/13129/7; від 14.03.2019 у справі №915/182/17; від 06.11.2019 у справі № 910/23595/17.

Крім цього частина 2 статті 134 Земельного кодексу України прямо пов`язує надання земельної ділянки на позаконкурентних засадах саме з розташуванням на цій ділянці певної будівлі чи споруди.

(Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 14.03.2019 у справі № 915/182/17).

Відповідно до ч. 4 статі 236 Господарського процесуального кодесу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать законодавству та практиці його застосування Верховним Судом доводи відповідачів , що ч. 2 статті 134 Земельного кодексу України встановлює право на отримання власником нерухомості прав на земельну ділянку, на якій вона розташована поза конкурентним способом( без проведення земельних торгів) безвідносно до обсягу прав на таку ділянки (її частину), які перейшли до такого власника в силу положень статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України від попереднього власника нерухомості,зокрема не містить обмежень щодо розміру таких земельних ділянок та мети її надання.

Як вбачається із матеріалів справи, на земельній ділянці (кадастровий номер :08:004:0013)по вул. Наринській, 4 у м. Харкові знаходяться нежитлові будівлі літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1, які належать на праві приватної власності ТОВ Бротей.

Зазначені нежитлові приміщення придбані ТОВ «Бротей» від ТОВ "фірма "Креноль" на підставі договорів купівлі-продажу частини нежитлових будівель від 01.03.2018 та від 02.03.2018 (т. 1 а.с. 36-39).

Отже, ТОВ «Бротей», придбавши у власність на підставі Договорів купівлі-продажу від 01.03.2018 та від 02.03.2018 нежитлові приміщення літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4 у м. Харкові, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України набуло право на отримання у користування земельної ділянки, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На позаконкурентних засадах ТОВ Бротей» мав право отримати таку ділянку в користування саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідних належних йому на праві власності об`єктів нерухомого майна.

У договорах купівлі-продажу від 01.03.2018 та від 02.03.2018 на підставі яких другий відповідач придбав у власність об`єкти нерухомого майна, які на час прийняття оспорюваних рішень знаходилися на спірній земельній ділянці, не зазначено відомостей щодо земельної ділянки (земельних ділянок), на яку мали право попередні власники зазначеної нерухомості (зорема, кадастрового номеру, площі) та в матеріалах відсутні докази щодо зазначених відомостей.

Разом з тим, відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

З матеріалів справи вбачається, що на момент придбання 2-м відповідачем за договорами купівлі продажу від 01.03.2018 та від 02.03.2018 спірних об`єктів нерухомого майна, спірна земельна ділянка кадастровий номер :08:004:0013, площею 11,2364 га за адресою: м. Харків, вул. Наринська, 4 не була сформована.

Її формування, в тому числі визначення її площі, а також її реєстрація в Державному земельному кадастрі здійснювалось на підставі заяви ТОВ "Бротей" в порядку відведення земельної ділянки саме за проектом землеустрою, розробленим та затвердженим на підставі оспорюваних рішень Харківської міської ради, за яким її відведення передбачено не для мети, що пов`язана з розміщенням на ній об`єктів нерухомого майна, які належать 2-му відповідачу, а для будівництва нового об`єкта нерухомого майна житлового комплексу торговельного центру,за умови

знесення зазначених об`єктів.

Разом з тим, як вказує прокурор, будівля літ. «Ж-1» площею 57, 1кв.м. займає 0, 0074 га 0, 07%, літ. «Е-1», площею 55, 8 кв.м. займає 0, 0072 га 0, 06%, літ. «З-1» - 52 кв.м. займає 0, 0071га 0, 006%, літ. «Г-1» площею 51 кв.м з аймає 0, 0066га 0, 06%, літ. «Д-1», площею 50,5 кв.м займає 0, 0062га 0, 06% від площі наданої земельної ділянки.

Отже, розмір площі забудови становить 0, 0345га, а площа земельної ділянки, яка була виділена в оренду 11, 2364га, тобто, більше в 325,7 разів.

Крім того, згідно з наявними у матеріалах справи копіями технічних паспортів, загальна площа земельної ділянки під вказаними будівлями складає 266, 4кв.м, що складає лише 0, 24% від загальної площі земельної ділянки.

Отже, хибним є висновок суду першої інстанції, що прокурор не з`ясував площу відповідної нерухомості та не співставив її з розміром отриманої відповідачем (ТОВ Бротей) у власність поза конкурсом земельної ділянки.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18

З урахуванням цього, колегія суддів зазначає, що вищенаведеними вірогідними доказами підтверджується явна невідповідність площі отриманої 2-м відповідачем в оренду спірної земельної ділянки, меті, яка може бути пов`язана з розташуванням на ній належних 2-му відповідачу на праві власності будівель,й відповідно площі земельної ділянки, яка могла перейти до нього за вищенаведеними договорами купівлі-продажу частини нежитлових будівель від 01.03.2018 та від 02.03.2018.

При цьому колегія суддів враховує, що формування цієї ділянки із визначенням її площі, яка в 325,7 разів перевищує площу вказаних будівель здійснено саме з метою нового будівництва житлового комплексу за умови знесення цих будівель, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для такого будівництва, який було розроблено та затверджено на підставі оспорюваних рішень 1-го відповідача.

При цьому, поза увагою апеляційного господарського суду не може залишитись обставина, що нерухоме майно було придбано 2-им відповідачем 01.02.2018 та 01.03.2018, і вже 15.03.2018 останній звернувся до Харківської міської ради з листом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова (т.1 а.с.35).

Разом з цим, заявник просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою для будівництва та обслуговування житлового комплексу за адресою : м. Харків, вул. Наринська, 4, а не для обслуговування наявних на земельній ділянці будівель, які належать йому на праві власності, в той час як положення частини другої статті 134 Земельного кодексу України не визначають виключення щодо проведення торгів, під будівництво житлових комплексів, тощо.

На підставі зазначеної заяви Управлінням містобудування та архітектури ТОВ «Бротей» надані графічні матеріали місця розташування земельної ділянки саме для будівництва нового об`єкта житлового комплексу, за рахунок знесення належних Товариству на праві власності нежитлові приміщення літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4 у м. Харкові

Разом з тим, в силу наведених положень ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 134 та ч. ч. 1, 2 ст. 135 Земельного кодексу, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) під будівництво нових будівель та споруд підлягали виключно продажу на земельних торгах.

Таким чином, в силу ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України 2-й відповідач у спірних правовідносинах мав право отримати спірну земельну ділялнку для здійснення нового будівництва за рахунок знесення належних йому на праві власності будівель, лише за результатами проведених земельних торгів.

Проте, всупереч зазначеним нормам земельного законодавства, 1-й відповідач шляхом прийняття пункту 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18; підпунктів 7.1, 7.2., 7.3. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18 здійснив передання ТОВ "Бротей" в оренду на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів) спірної земельної ділянки комунальної власності, площа якою в кілька сот разів перевищує площу розташованих на цій ділянці належних Товариству на праві власності будівель, з метою, що не пов`язана з розташуванням цих будівель.

Разом з тим, наявність на спірній земельній ділянці належних ТОВ "Бротей" на праві власності нежитлових будівель, які за підпунктом 6.2. пункту 6 оскаржуваного рішення від 18.04.2018 №1049/18 та підпункту 7.3. пункту 7 оскаржуваного рішення від 19.12.2018 №1359/18 мають бути знесені, як умова для отримання такої ділянки в оренду для здійснення нового будівництва, судова колегія розцінює як механізм ухилення від отримання земельної ділянки для будівництва житлового комплексу на конкурентних засадах, яке це передбачено вимогами земельного законодавства.

В силу приписів частини 1 статті 135 Земельного кодексу України, земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Підготовка до проведення та порядок проведення земельних торгів, встановлення результатів торгів, оприлюднення результатів земельних торгів регламентовано статтями 137, 138, 139 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, земельним законодавством чітко передбачено порядок передачі земельних ділянок в оренду за результатами проведення земельних торгів, який Харківською міською радою дотримано не було.

З огляду на наведене, колегія суддів також відхиляє доводи відповідачів, що Державні будівельні норми «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92, затверджені наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 за №44, Державні будівельні норми ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудова територій, затверджені Наказом Мінрегіону №104 від 26.04.2019, Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 №173; Державні будівельні норми «Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2..-15-2005», затверджені наказом Держбуду України від 18.05.2005 №80, не містять норм, які б прямо встановлювали нормативи розміру та межі земельних ділянок, не ставлять в залежність площу земельної ділянки від розміру нерухомого майна, що розташоване на ній, як і не ставлять площу відведеної земельної ділянки в залежність від площі споруд, що на них знаходяться.

При цьому колегія суддів наголошує, що за вищенаведеними нормами земельного законодавства надання спірної земельної ділянки комунальної власності 2-му відповідачу в оренду з метою нового будівництва здійснюється виключно за результатами проведення земельних торгів, незалежно від того, чи відповідає площа цієї ділянки площі, необхідній для обслуговування розташованих на ній будівель.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду також не погоджується з висновком суду першої інстанції, що без експертизи неможливо дійти висновку про дотримання Харківською міською радою вимог статті 134 Земельного кодексу України при передачі спірної земельної ділянки комунальної власності в оренду, оскільки матеріалами справи підтверджується, що на позаконкурентних засадах була надана земельна ділянка не для обслуговування будівель ТОВ «Бротей», а для будівництва житлового будинку.

Наміри Харківської міської ради та ТОВ «Бротей» спрямовані на отримання останнім земельної ділянки для нового будівництва, а наявність на земельній ділянці об`єктів нерухомості використано лише як формальний привід для уникнення процедури земельних торгів.

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акту незаконним і скасування рішення є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту незаконнимі його скасування є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Відповідно до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі статтею 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

У частині 1 статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Згідно із частиною 5 статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування й оренду.

Згідно із частиною 10 статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 Земельного кодексу України серед способів захисту прав суб`єктів земельних правовідносин на землю передбачає визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Харківською міською радою внаслідок прийняття підпунктів 6.1, 6.2 пункту 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18, підпунктів 7.1,7.2., 7.3 пункту Додатку 1 рішення від 19.12.2018 №1359/18 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова", якими було визначено здійснювати будівництво об`єкту з урахуванням знесення нежитлових будівель, які належать на праві приватної власності ТОВ «Бротей», було порушено вимоги чинного законодавства, а саме статті 124 Земельного кодексу України,ч. 1 статті 134 Земельного кодексу України, які передбачає передачу в оренду земель комунальної власності на підставі проведених земельних торгів, які Харківською міською радою проведені не були.

Однак, судом першої інстанції зазначеного враховано не було, як і не надано належної оцінки даним обставинам.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не доведено вибуття із володіння Харківської міської ради земельної ділянки (отримання ТОВ БРОТЕЙ в оренду, укладання актів приймання передачі) як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Однак, у спірних правовідносинах порушення Харківською міською радою умов та порядку передачі земельної ділянки у позаконкурентний спосіб призвели не тільки до можливих економічних збитків (недоотримання територіальною громадою коштів від відкритої передачі земельної ділянки в оренду конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості отримати земельну ділянку в оренду на відкритому конкурсі, створили для них і ТОВ «Бротей» несправедливі умови конкуренції на ринку оренди комунального майна.

При цьому,ТОВ «Бротей», відповідно, отримав непередбачені законом привілеї отримати земельну ділянку в оренду неконкурентним способом.

Харківська міська рада, розпорядившись таким чином земельною ділянкою, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови інших потенційних орендарівземельної ділянки і ТОВ «Бротей», який придбав нежитлові будівлі розмір площі, яких становить 0, 0345га, а площа земельної ділянки, яка була вже через декілька місяців після придбання нерухомості виділена в оренду для будівництва житлового комплексу, становить 11, 2364га, тобто, більше в 325, 7 разів.

З огляду колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи ТОВ «Бротей», що право оренди земельної ділянки площею 11, 2364га, надане йому в оренду, не порушує прав та інтересів інших фізичних та юридичних осіб, інтереси територіальної громади і держави, оскільки інших об`єктів нерухомості, крім тих, що належать ТОВ «Бротей», на даній земельній ділянці немає

Поряд з цим, міською радою було визначено будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення нежитлових будівель літ. З-1, літ. Ж-1, літ. Е-1, літ Д-1, літ. Г-1 по вул. Наринській, 4, які належать на праві приватної власності ТОВ Бротей.

Тобто, очевидно, що земельна ділянка була надана ТОВ «Бротей» в оренду на позаконкуретних засадах не для обслуговування будівель, які на ній знаходяться, а для будівництва житлового комплексу.

Отже, у даній справі встановлено обставини порушення органом місцевого самоврядування умов та порядку передачі земельної ділянки в оренду.

Як зазначено місцевим господарським судом,договір оренди земельної ділянки відповідачами не укладений і земельна ділянка не вибувала з володіння та користування територіальної громади м. Харкова; доказів початку будівництва ТОВ Бротей прокурором не надано.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що ТОВ Бротей оскаржуваним рішенням було надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0013) площею 11, 2364га із земель територіальної громади м. Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по вул. Наринській, 4 до 31.12.2023.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 25.02.2021 представник Харківської міської ради на запитання суду надав пояснення, що пункт 7.2Додатку 1 рішення від 19.12.2018 №1359/18 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" не вичерпав свою дію і договір оренди на його підставі може бути укладений між сторони для здійснення будівництва житлового комплексу.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2020 у справі №922/443/20 прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а зазначене рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення, яким слід:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18.

Визнати незаконним та скасувати підпункти 7.1, 7.2., 7.3. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування підпункту 7.4. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громадим. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати прокурора за подання позовної заяви і апеляційної скарги покладаються на відповідачів порівну пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 256, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1 ч. 1 ст. 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2020 у справі №922/443/20 скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 6 Додатку 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" від 18.04.2018 №1049/18.

Визнати незаконним та скасувати підпункти 7.1, 7.2., 7.3. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громади м. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування підпункту 7.4. пункту 7 Додатку 1 рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками та надання згоди на прийняття земельних ділянок у власність територіальної громадим. Харкова" від 19.12.2018 №1359/18

Стягнути з Харківської міської ради (майдан Конституції, 7 м. Харків,61200, Код ) на користь Харківської обласної прокуратури (вул. Б. Хмельницького, 4 м. Харків 61050) 5255 грн. витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бротей» (вул. Чичибабіна, 9, м. Харків, 61058, Код ) на користь Харківської обласної прокуратури (вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків 61050) 5255 грн. витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 28.04.2021.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль