РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.04.2021Справа № 910/20481/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНТО -94"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙ ВІ СЕРВІС"

про визнання договору недійсним

Представники учасників справи:

Від позивача (поза межами приміщення суду з використанням EasyCon): Патерилов В.В.;

Від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СІНТО -94" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙ ВІ СЕРВІС" (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору поставки № 23032020 від 23.03.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поставки № 23032020 від 23.03.2020 має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки останній укладений з порушенням приписів встановлених у ст. ст. 626, 628, 632, 656, 662, 671, 673, 675, 678, 712 Цивільного кодексу України; у договорі відсутній предмет та ціна, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаними позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 відкрито провадження у справі № 910/20481/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2021.

19.01.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "СІНТО -94" у задоволенні клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представники учасників справи у підготовче засідання 25.01.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

У засіданні 25.01.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 22.02.2021.

Представники учасників справи у підготовче засідання 22.02.2021 не з`явились.

Конверт, з ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2021, який направлявся на адресу відповідача (04070, м. Київ, вул. Набережно - Хрещатицька, буд. 14) був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021, яку занесено до протоколу судового засідання продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання по справ на 17.03.2021.

09.03.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про участь у наступних засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2021 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Представник відповідача у підготовче засідання 17.03.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

Конверт, з ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021, який направлявся на адресу відповідача (04070, м. Київ, вул. Набережно - Хрещатицька, буд. 14) був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.04.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 12.04.2021 підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 12.04.2021 не з`явився.

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" свідчить, що рішення не вручено з причин, які не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом міста Києва.

Крім того відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись, з ухвалами Господарського суду міста Києва від 28.12.2020, 25.01.2021, 22.02.2021, 17.03.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України, ухвалами Господарського суду міста Києва від 28.12.2020, 25.01.2021, 22.02.2021, 17.03.2021 не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 12.04.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи -2, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

23.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЙ ВІ СЕРВІС» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сінто - 94» (далі - покупець) укладено договір поставки № 23032020.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити концентрат технічний (далі - КТ, Товар) в порядку та на умовах, визначених цьому Договорі.

Загальна кількість КТ, що постачається в 2020 році складається з кількості всіх поставок. Мета використання - виробничі потреби (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.2 договору КТ постачається узгодженими партіями. Партією вважаться кількість КТ одного найменування, однієї дати відвантаження, яка оформлена одним документом про якість та одним супровіднім документом (товарно - транспортною накладною чи залізничною накладною).

Загальна сума Договору складається з суми вартостей Товару, що поставляється за всіма видатковими накладними (п. 3.1 договору).

Як встановлено п. 3.2. договору протягом строку дії цього Договору ціна КТ може бути змінена постачальником в односторонньому порядку. Постачальник повідомляє покупця про зміну ціни КТ шляхом направлення письмового повідомлення на електронну адресу Покупця або в порядку передбаченому п.11.9 договору.

Здійснення покупцем оплати КТ за новою ціною відповідно до наданого постачальником рахунку-фактури вважається згодою покупця на зміну ціни КТ (п. 3.3 договору).

Вартість КТ оплаченого покупцем на підставі діючого рахунку-фактури (КТ оплачений до дати зміни ціни) зміні не підлягає (п.3.5 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору покупець здійснює оплату КТ на підставі рахунка-фактури наданого постачальником в безготівковій формі на поточний рахунок постачальника шляхом 100% попередньої оплати замовленого об`єму КТ. Підставою для виписки рахунка-фактури постачальником є Заявка, надана покупцем у письмовому вигляді.

Днем здійснення оплати КТ вважається день зарахування належних до сплати сум на поточний рахунок постачальника (п. 4.2 договору).

Згідно з п. 4.3 договору постачальник зобов`язаний надавати покупцю податкові накладні, складені в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Об`єм КТ вказаний покупцем у заявці вважається узгодженим, якщо покупець отримає в постачальника рахунок-фактуру для здійснення оплати замовленого об`єму КТ (п. 5.1 договору).

Пунктом 5.2 договору встановлено, що поставка КТ проводиться відповідно до правил «Інкотермс -2010» на умовах DАР на склад покупця, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Північно-Сирецька, 3.

Доставка КТ на склад покупця та вигрузка забезпечується постачальником та входить вартість товару (п. 5.3 договору).

За приписами п. 5.4 договору встановлено, що вказаний у рахунку-фактурі об`єм КТ відвантажується протягом 10 (десяти) робочих днів від дати зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Датою відвантаження партії КТ вважається дата одержання КТ покупцем за адресою, вказаною в п 5.2. право власності на КТ переходить від постачальника до покупця з моменту одержання КТ покупцем (п.5.5 договору).

Відвантаження та приймання КТ по кількості та якості здійснюється на складі покупця, з врахуванням особливостей приймання КТ (п. 6.1 договору).

Договір є укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2020 включно (п. 12.1 договору).

Як зазначає позивач у позовній заяві договір поставки № 23032020 від 23.03.2020 має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки останній укладений з порушенням приписів встановлених у ст. ст. 626, 628, 632, 656, 662, 671, 673, 675, 678, 712 Цивільного кодексу України; у договорі відсутній предмет та ціна, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаними позовом.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 ГК України.

Відповідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статі 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

З огляду на викладене, оцінивши обставини, наведені позивачем у позовній заяві, якими обґрунтовано недійсність Договору поставки № 23032020 від 23.03.2020, а також дослідивши подані в підтвердження цьому докази, Суд дійшов висновку, що позивачем всупереч викладеним нормам не доведено перед судом законних підстав для визнання недійсним оспорюваного ним договору, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити концентрат технічний (далі - КТ, Товар) в порядку та на умовах, визначених цьому Договорі.

Загальна сума Договору складається з суми вартостей Товару, що поставляється за всіма видатковими накладними (п.3.2 договору).

Об`єм КТ вказаний покупцем у заявці вважається узгодженим, якщо покупець отримає в постачальника рахунок-фактуру для здійснення оплати замовленого об`єму КТ (п. 5.1 договору).

Пунктом 5.2 договору встановлено, що поставка КТ проводиться відповідно до правил «Інкотермс-2010» на умовах DАР на склад покупця, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Північно-Сирецька, 3.

Істотними умовами договору поставки є: предмет договору, строки і порядок його поставки та оплати. Істотними визнаються також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Таким чином, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже, договір поставки № 23032020 від 23.03.2020 є укладеним.

Дослідивши умови підписаного між сторонами договору поставник, на який позивач, суд, враховуючи принцип свободи договору, визнає, що сторонами досягнуті та узгоджені істотні умови договору даного виду, а відтак він є укладеним.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачем не наведено жодних конкретних обставин, які стосуються саме укладення оспорюваного договору, та не доведено жодними належними та достатніми доказами в порядку статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України істотність значення таких обставин для визнання договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, умови договору між сторонами узгоджено на власний розсуд, що свідчить про підписання вказаного правочину.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНТО -94" відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 26.04.2021.

Суддя М.Є.Літвінова