ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. Справа№ 910/17624/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Попікової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2021

у справі № 910/17624/20 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Пилипенко Ігоря Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон"

про стягнення 80.000,00 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 позов задоволено: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон" на користь Фізичної особи-підприємця Пилипенко Ігоря Володимировича безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 80.000,00 грн, судовий збір у сумі 2.102,00 грн та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 10.000,00 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами відповідного договору на поставку Фільтроелементу FА31107 у кількості 200 шт; факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв`язку чим вимоги про стягнення з відповідача 80.000,00 грн є обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, ТОВ "Селтон" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2021 апеляційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Селтон" пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 у справі №910/17624/20; зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 у справі №910/17624/20; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що:

- позивач та відповідач у спрощений спосіб уклали договір на поставку 200 одиниць товару;

- відповідач виконав свої зобов`язання за таким договором, оскільки з 19.02.2020 у нього на складі перебуває партія з 200 одиниць товару, готового до відвантаження позивачу;

- виставлений відповідачем рахунок-фактура на товар є належним первинним документом бухгалтерського обліку, що підтверджує господарську операцію між позивачем та відповідачем;

- відповідач надіслав позивачу вимогу прийняти товар №159 від 13.11.2020;

- водночас вимогу позивача повернути кошти відповідач не отримував.

Також апелянт вважає неспівмірними витрати на правову допомогу, що були стягнуті з відповідача судом першої інстанції, у сумі 10.000,00 грн за результатами розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено місцевим судом, позивач перерахував відповідачу 80.000,00 грн на поставку товару - Фільтроелементу FА31107 у кількості 200 шт, що підтверджується платіжним дорученням № 120 від 06.12.2019, в призначенні платежу зазначено: "РФ №1022 від 26.11.2019, Фільтра FА31107 часткова оплата".

Проте, як зазначає позивач, відповідач товар не поставив, а надіслав на електронну адресу позивача дві сканкопії рахунків на оплату з ідентичним номером та датою - №1022 від 26.11.2019, але на різні суми, а саме: одна сканкопія рахунку на оплату на суму 236.040,00 грн на 200 одиниць фільтроелементу FА31107 за ціною 1.180,20 грн за одиницю, інша сканкопія рахунку на оплату на суму 297.600,00 грн на 200 одиниць фільтроелементу FА31107 за ціною 1.240, 00 грн за одиницю, які не містять підпису та печатки відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Фізична особа-підприємець Пилипенко Ігор Володимирович зазначає, що кошти у розмірі 80.000,00 грн є безпідставно отриманими Товариством з обмеженою відповідальністю "Селтон".

Позивач на адресу відповідача направив вимогу б/н від 07.10.2020, в якій просив відповідача повернути грошові кошти у розмірі 80.000, 00 грн, які були отримані ТОВ "Селтон" без достатньої на те правової підстави, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 07.10.2020.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач перерахував відповідачу 80.000, 00 грн на поставку товару - Фільтроелементу FА31107 у кількості - 200 шт, що підтверджується платіжним дорученням № 120 від 06.12.2019, в призначенні платежу зазначено: "РФ № 1022 від 26.11.2019, Фільтра FА31107 часткова оплата".

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Однак доказів підписання між сторонами договору поставки у письмовій формі суду не надано.

Таким чином матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження укладення між сторонами письмового договору на поставку Фільтроелементу FА31107 у кількості 200 шт, в якому сторони чітко і недвозначно визначили б: істотні умови щодо кількості, якості (технічних характеристик) товару, його ціни; порядок (умови) поставки; порядок спілкування та узгодження/вирішення спірних питань, пов`язаних з виконанням договору.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що замовлена позивачем продукція була виготовлена ним у повному обсязі та готова до відвантаження 19.02.2020, про що було повідомлено позивача, оскільки у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача з відповідними листами/вимогами/претензіями щодо готовності продукції до відвантаження та/або щодо необхідності підписати видаткову накладну/акт приймання-передачі готової продукції тощо.

Також апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що роздруківка листування з мобільного додатку Viber не є належним доказом повідомлення позивача про готовність продукції до відвантаження, як і скріншоти електронної пошти відповідача, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що електронна адреса належить позивачу, як і відсутні докази письмового повідомлення позивачем відповідача про направлення документів про готовність продукції саме на вказану адресу, тобто, з вказаних скріншотів неможливо встановити, які саме документи та кому направлялися відповідачем.

Крім того електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", яким зазначене листування в мобільному додатку Viber не відповідає.

Також апеляційний суд зазначає, що долучена до відзиву на позовну заяву вимога відповідача №159 датована 13.11.2020 та була надіслана позивачу13.11.2020, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги таку вимогу як належний та допустимий доказ повідомлення відповідачем позивача про готовність продукції.

При цьому додані позивачем до позовної заяви б/н від 10.11.2020 рахунки на оплату містять ідентичний номер та дату - № 1022 від 26.11.2019, але різні суми, а саме: одна сканкопія рахунка на оплату на суму 236.040,00 грн на 200 одиниць фільтроелементу FА31107 за ціною 1.180,20 грн за одиницю, а інша сканкопія рахунку на оплату на суму 297.600,00 грн на 200 одиниць фільтроелементу FА31107 за ціною 1.240, 00 грн за одиницю, однак не містять підпису та печатки відповідача, а тому неможливо встановити, за якою саме ціною за одиницю товару та на яку суму мав поставлятися товар.

Отже, за відсутності доказів узгодження сторонами такої істотної умови договору як ціна також свідчить про неукладення між сторонами договору і у спрощений спосіб.

Суд також не бере до уваги додану відповідачем до відзиву на позовну заяву видаткову накладну №687 від 08.11.2019, оскільки остання складена до виникнення спірних правовідносин та на суму 5.040, 00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Положення цієї статті застосовуються до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

Позивач на адресу відповідача направив вимогу б/н від 07.10.2020, в якій вимагав у відповідача повернути грошові кошти в розмірі 80.000,00 грн, що були отримані ТОВ "Селтон" без достатньої на те правової підстави, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 07.10.2020.

При цьому колегія суддів відхиляє твердження апелянта щодо того, що така вимога була надіслана позивачем самому собі та не отримана відповідачем, оскільки з доданих до позовної заяви б/н від 10.11.2020 документів, а саме опису вкладення у цінний лист з відтиском поштового відділення та копії накладної Укрпошти № 964 від 07.10.2020 чітко вбачається, що така вимога була надіслана на юридичну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон": 04074, м. Київ, вул. Резервна, 29 та згідно з відміткою на поштовому конверті поштове відправлення повернуто позивачу "за закінченням встановленого строку зберігання".

Таким чином матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів позивачу в розмірі 80.000, 00 грн.

Колегія суддів також враховує, що позивач не заперечує того, що за допомогою додатка Viber та переписки засобами електронної пошти між позивачем та відповідачем восени 2019 року проводились консультації щодо можливості замовлення 200 одиниць товару та умов його поставки.

Позивач визначає, що в ході цих консультацій позивачу було надіслано на електронну адресу дві сканкопії рахунків-фактур з однаковим номером та датою - №1022 від 26.11.2019, але на різні суми. Жодна із сканкопій цих рахунків-фактур не містила будь-яких підписів та відтисків печатки.

Водночас відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію. Стаття 9 даного закону передбачає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідач також не заперечив того, що ним надсилалися позивачу дві різні за змістом але з однаковим номером та датою сканкопії рахунків-фактур №1022 від 26.11.2019, та не довів того, що ці рахунки-фактури мали всі необхідні реквізити, щоб вважати їх первинними документами відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Позивач здійснив перерахування відповідачу за платіжним дорученням від 06.12.2019 №120 грошових коштів у сумі 80.000,00 грн, що є відмінним від сум надісланих сканкопій рахунків-фактур №1022 від 26.11.2019.

Наведене у сукупності не дозволяє стверджувати про укладання між сторонами договору у спрощений спосіб відповідно до ст.ст. 640 та 642 ЦК України.

Оцінюючи роздруківки рахунків-фактур №1022 від 26.11.2019 та оплату позивачем 80.000,00 грн за платіжним дорученням від 06.12.2019 №120, суд першої інстанції дійшов об`єктивного висновку про те, що з наявних у справі документів неможливо встановити, за якою саме ціною за одиницю товару та на яку суму мав поставлятися товар, що не свідчить про укладення між сторонами договору у спрощений спосіб.

Відсутність безумовного прийняття позивачем пропозиції відповідача укласти договір, зроблений шляхом направлення позивачу непідписаних сканкопій рахунків-фактур №1022 від 26.11.2019 з різною ціною товару, вказує на безпідставність твердження апелянта про виникнення в нього обов`язку виготовити відповідний товар, а у позивача - прийняти та в подальшому оплатити в повному обсязі цей товар. Не змінює такого висновку і направлення в подальшому відповідачем позивачу вимоги прийняти товар №159 від 13.11.2020.

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на рішення Господарського суду Київської області від 19.03.2021 у справі №911/3671/20, оскільки такого рішення ще не існувало на час прийняття оскаржуваного рішення у даній справі, а тому його врахування при апеляційному перегляді справи суперечить процесуальному законодавству.

Беручи до уваги, що позивач перераховував кошти на оплату продукції - Фільтроелементу FА31107, але при цьому суду не надано належних доказів укладення між сторонами договору в будь-який спосіб, як і поставки товару на перераховану суму, то, відповідно, суд доходить висновку, що кошти в сумі 80.000,00 грн є безпідставно отриманими.

Оскільки відповідач не надав до суду жодних доказів на спростування своєї вини у невиконанні зобов`язання щодо повернення позивачеві перерахованих коштів, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, то апеляційний суд вважає заявлені вимоги про стягнення з відповідача 80.000,00 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Крім того позивач просив місцевий суд покласти на відповідача витрати, пов`язані із правовою допомогою.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2020 між Пилипенко Ігорем Володимировичем (замовник) та Адвокатським об`єднанням "Юридичні технології" (адвокатське об`єднання) був укладений договір № 04/11-20 про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист прав та інтересів замовника шляхом надання правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а замовник зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, понесені в ході виконання договору.

Адвокатське об`єднання зобов`язується надавати замовнику правову допомогу у захисті прав та інтересів останнього в судах, в органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності і підпорядкування та перед фізичними особами в усіх справах та з усіх питань, що стосуються замовника (п. 1.2 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 09.11.2020 позивач на підставі рахунку на оплату № 4 від 04.11.2020 перераховав адвокатському об`єднанню аванс за послуги з правової допомоги - підготовка позову про стягнення коштів із ТОВ "Селтон" та супроводження справи у суді першої інстанції у сумі 25.000,00 грн, що підтверджується квитанцією банку про оплату.

Апеляційний суд зазначає, що питання про відшкодування витрат на правничу допомогу вирішується судом виходячи із наданих у сукупності доказів, зокрема детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з якого вбачається обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та вартість окремо кожної послуги.

Однак, беручи до уваги, що у матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, враховуючи що такі витрати у сумі 25.000,00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про часткову обґрунтованість вимог позивача, а саме в частині стягнення з відповідача 10.000,00 грн витрат на послуги адвоката.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Апеляційний суд відзначає, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесену під час апеляційного перегляду рішень місцевого суду, у розмірі 7.000,00 грн.

Від відповідача жодних заяв чи клопотань щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час апеляційного перегляду справи, не надходило.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу за супроводження справи під час розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги, кінцевий (остаточний) розмір яких складає 7.000,00 грн.

На підтвердження об`єму наданих адвокатом послуг, кількості витраченого ним часу і на підтвердження оплати позивачем визначеної вартості позивач надав копію договору №04/11-20 від 04.11.2020 про надання правової допомоги, укладеного між Пилипенком Ігорем Володимировичем (замовник) та Адвокатським об`єднанням "Юридичні технології" (адвокатське об`єднання), копію додатка від 08.03.2021 до договору №04/11-20 від 04.11.2020, копію акта надання послуг від №14 від 09.03.2021, копію платіжного доручення №54803420 про оплату надання правової допомоги на суму 7.000,00 грн.

В акті наданих послуг зафіксовано перелік дій, вчинених адвокатом на користь позивача для досягнення мети, визначеної угодою. Так, актом зафіксовано, що разом на виконання договору адвокатом було витрачено 4 години юридичної роботи, яка стосується розгляду апеляційної скарги і спрямована на досягнення мети позивача.

Матеріалами справи підтверджується виконання саме адвокатом Адвокатського об`єднання "Юридичні технології" Швачкою С.В. визначених актом наданих послуг, всі документи підготовлені і, відповідно, підписані саме вказаним адвокатом.

Оскільки понесені позивачем витрати на правничу допомогу підтверджуються матеріалами справи, відповідач не заявив клопотання про зменшення розміру таких витрат, колегія суддів вважає, що понесені позивачем витрати відповідно до ст. 129 ГПК України підлягають покладенню на відповідача у розмірі 7.000,00 грн з огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 у справі №910/17624/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 у справі №910/17624/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2021 у справі №910/17624/20.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтон" (вул. Резервна, буд. 29, м. Київ, 04074, ідентифікаційний код - 32556556) на користь Фізичної особи-підприємця Пилипенка Ігоря Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) 7.000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3904/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених в п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

О.В. Попікова