ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 квітня 2021 року справа №903/77/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Гримайла Олександра Петровича

та за присутності представників сторін:

від позивача: Хохлов В.О. - адвокат (ордер Серія АС №1006706 від 09.02.2021р.)

від відповідача: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича, смт. Турійськ

до відповідача: Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам", с. Мишів

про стягнення 286 912,65 грн.

встановив: Фізична особа-підприємець Власюк Василь Тихонович звернувся до господарського суду з позовом від 09.02.2021р. про стягнення з Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" 286 912,65 грн., в тому числі 248 874,79 грн. суми збитків від інфляції за період з лютого 2015 року по грудень 2020 року включно та 38 037,86 грн. трьох процентів річних за період з 18.02.2015р. по 27.12.2020р., нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач засвідчував на порушенні відповідачем умов договору №13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20.10.2013р. в частині проведення своєчасних розрахунків по оплаті отриманих послуг, що встановлено рішенням Господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі №903/182/15, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р., нарахування у зв`язку з цим відсотків річних та інфляційних.

Ухвалою суду від 12.02.2021р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено її розгляд в підготовчому судовому засіданні на 15.03.2021р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні матеріали.

09 березня 2021 року на адресу суду від ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" надійшла заява №03/03 від 03.03.2021р. з поштовими документами в підтвердження її надіслання на адресу позивача, в котрій відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності, у зв`язку з їх пропуском позивачем, та відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому будь-які строки стороною відповідача не уконкретизовувались.

Присутній в судовому засіданні 15.03.2021р. представник позивача позовні вимоги підтримав та засвідчив на безпідставності заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, оскільки останні, на його думку, пропущені позивачем не були.

Ухвалою суду від 15.03.2021р. розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 09.04.2021р., встановлено позивачу строк до 31.03.2021р. для надання суду пояснень/заперечень стосовно заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, встановлено відповідачу строк до 31.03.2021р. для надання суду уточненої позиції сторони стосовно заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, явку представників сторін в судове засідання визначено на власний розсуд.

Вимоги зазначеної ухвали суду відповідачем виконані не були.

24 березня 2021 року позивачем на адресу суду були скеровані письмові пояснення-заперечення з поштовими документами в підтвердження їх направлення відповідачу, в котрих позивач позовні вимоги підтримав та засвідчив на безпідставності заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, оскільки останні, на його думку, пропущені не були.

При цьому позивач засвідчив, що ні Цивільний кодекс України, ні Велика Палата Верховного Суду не вбачають будь-яких обмежувальних термінів, можливості чи необхідності застосування наслідків спливу строків позовної давності при стягненні інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання боржником грошового зобов`язання, яке є триваючим правопорушенням, в зв`язку з чим право на позов про їх стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає у кредитора за весь час прострочення платежу, з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

В судовому засіданні 09.04.2021р., за участю представника позивача, судом було постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 27.04.2021р.

При цьому, ухвалою суду від 09.04.2021р. судом було постановлено повідомити ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" про процесуальні дії, вчинені судом за наслідками підготовчого судового засідання 09.04.2021р.

У визначений ухвалою суду від 09.04.2021р. день та час в судове засідання з`явився лише представник позивача, котрий в засіданні суду позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Відповідач в судове засідання 27.04.2021р. свого уповноваженого представника не направив, причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час судового розгляду справи (ухвала від 09.04.2021р. була направлена на електронну пошту ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам": 09 квітня 2021 року).

В аспекті викладеного суд засвідчує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.1979, п. 24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

При цьому, в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Згідно ст. 232 Господарського процесуального кодексу України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

В силу положень ч. 6 наведеної статті днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В той же час, стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що положення ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції та подання доказів. .

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав сторін на своєчасне вирішення спору, суд вважає за можливе ухвалити рішення в цій справі.

При цьому суд враховує принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

Поруч з цим, згідно ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Беручи до увагу ту обставину, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду даної справи по суті, а явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, і на подання будь-яких пояснень чи інших заяв по суті справи, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, може бути розглянута за наявними у ній документами, а також з огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду даної справи по суті у даному судовому засіданні без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, господарський суд, оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений позивачем до відповідача позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними обставинами:

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 11 ЦК України визначено що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2020 року рішенням Господарського суду Волинської області у справі №903/182/15, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р., позов Фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича до Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам" про стягнення 504 760 грн. було задоволено частково, постановлено стягнути з ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" на користь підприємця Власюка В.Т. 216 360 грн. заборгованості; 55 470 грн. 96 коп. збитків, завданих інфляцією; 7 584 грн. 55 коп. процентів річних; 5 588 грн. 59 коп. витрат, пов?язаних з оплатою судового збору, в позові про стягнення 216 360 грн. штрафу, 8 915 грн. 04 коп. збитків, завданих інфляцією, 69 грн. 45 коп. процентів річних відмовлено.

За змістом ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи в таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказану правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 23.07.2020 по справі 910/5315/19.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення в справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", no. 24465/04, від 19.02.2009, "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено в рішенні, в зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №903/182/15, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені при ухваленні останнього обставини повторного доведення не потребують.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі №903/182/15, залишеним без змін постановою Північно західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р., встановлено, що "20.10.2013 між ДП "Луга-Нова" як замовником і підприємцем Ковальським С.Л. як виконавцем було укладено договір №13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року.

Згідно з п.1.1. договору його предметом є надання виконавцем послуг по збиранню врожаю зернових та технічних культур на площах замовника у відповідності з агротехнічними вимогами в обсягах: назва культури -кукурудза, площа - 664 га, розцінка - 330 грн. за гектар, сума - 219120 грн.

Як узгоджено в п.п. 2.1.5 п. 2.1. договору, в день закінчення виконавцем робіт сторони оформляють акт здачі-приймання виконаних робіт у двох примірниках із зазначенням обсягів та вартості наданих послуг за підписом керівника або осіб за дорученням, скріплюють його печатками.

Про складення акту приймання -передачі виконаних робіт йдеться також і в п.4.1. договору.

Згідно з п.4.2. договору оплата проводиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі рахунку, виписаного за фактичний обсяг наданих послуг, підтверджених актами виконаних робіт і підписаними особами замовника та виконавця протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

За змістом п.5.7. договору згідно з п.4.2. договору оплата за виконані послуги проводиться протягом 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. В разі несвоєчасного розрахунку з виконавцем замовник сплачує штраф в розмірі всієї суми простроченого платежу.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що договір діє з моменту його підписання до 31.12.2013, а в частині розрахунку - до повного виконання договірних зобов`язань.

05.12.2013 сторонами у справі було підписано акт прийняття виконаних робіт №13, згідно з яким підприємець Ковальський С.Л. виконав для ДП "Агрофірма "Луга-Нова" зерноуборочним комбайном "Массей Фергюсон" збирання врожаю кукурудзи на площі 664 га, ціна послуги - 330 грн. за 1 га, на суму 219120 грн. В акті зазначено, що робота виконана згідно агротехнічних вимог.

Відповідач впродовж 10 банківських днів після підписання акту приймання-передачі виконаних робіт №13 від 05.12.2013 вартості наданих послуг не оплатив.

Як зазначає позивач у позовній заяві, він претензією від 16.09.2014 звертався до відповідача та просив його добровільно сплатити суму боргу, однак, відповідач відповіді на претензію не надав, суми заборгованості не перерахував.

Договір №13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20.10.2013 є дійсним та в силу ст.11 Цивільного кодексу України є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

11.07.2017 року між Фізичною особою - підприємцем Ковальським Степаном Лукичом та Фізичною особою-підприємцем Власюком Василем Тихоновичем було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б. І. та зареєстрований в реєстрі № 1435.

Згідно з п. п.1.1., 1.2. цього договору первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і став кредитором за договором № 13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року, укладеного 20 жовтня 2013 між первісним кредитором - фізичною особою-підприємцем Ковальським Степаном Лукичем та боржником - дочірнім підприємством "Агрофірма Луга-Нова" приватного підприємства "Універсам", а також прийняв на себе право вимоги щодо підписаного 05 грудня 2013 між первісним кредитором та боржником акту № 13 прийняття виконаних робіт, як по основному зобов`язанні так і по всіх штрафних санкціях (неустойка, пеня), інфляції, трьох процентів річних, які вже виникли і можуть виникнути у майбутньому в процесі виконання умов договору № 13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20 жовтня 2013.

За цим договором до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного виконання всіх зобов`язань боржника за договором №13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20 жовтня 2013 та акту №13 прийняття виконаних робіт від 05 грудня 2013.

Також за вказаним договором про відступлення права вимоги до нового кредитора перейшло право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного виконання всіх зобов`язань боржника за договором № 13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20 жовтня 2013 та акту № 13 прийняття виконаних робіт від 05 грудня 2013.

На підставі ст. 52 ГПК України ухвалою від 13.09.2018 суд замінив Фізичну особу - підприємця Ковальського С.Т. на його правонаступника - Фізичну особу-підприємця Власюка В.Т.

Відтак, на підставі договору про відступлення права вимоги від 11.07.2017 у Фізичної особи-підприємця Власюка В.Т. виникло право вимагати від боржника - ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" виконання зобов`язань за договором №13 від 20.10.2013.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином, надав передбачені договором послуги на загальну суму 219120 грн., які були прийняті відповідачем без зауважень та заперечень, що підтверджується підписаним представниками сторін та скріпленим печаткою відповідача актом прийняття виконаних робіт від 05.12.2013.

З копії платіжного доручення №952 від 17.04.2014 вбачається, що відповідач частково оплатив надані йому послуги на суму 2 760 грн.

Перераховуючи кошти, відповідач в рядку платіжного доручення "Призначення платежу" вказав: "Оплата заборгованості за надані послуги згідно договору №13 від 20.10.2013 без ПДВ".

Таким чином, неоплаченими залишились надані послуги на суму 21 6360 грн.

Враховуючи те, що строк оплати наданих послуг, узгоджений пунктом 4.2. договору настав, а доказів їх оплати в повному обсязі станом на день розгляду справи відповідач не надав, вимога позивача про стягнення з відповідача 216360 є обгрунтованою і підлягає до задоволення.

В позовній заяві позивач просить також стягнути з відповідача 64 386 грн. збитків, завданих інфляцією, 7 654 грн. процентів річних.

Суд здійснив перерахунок інфляційних та встановив, що всього до стягнення з відповідача у зв`язку із порушенням строку виконання зобов`язання з оплати підлягає 55470,96 грн. збитків, завданих інфляцією, за період січень 2014-січень 2015.

Всього до стягнення з відповідача у зв`язку із порушенням строку виконання зобов`язання з оплати підлягає 7584,55 грн. процентів річних за період з 20.12.2013 по 17.02.2015.

В позові про стягнення 8915,04 грн. інфляційних (64386 - 55470,96), 69,45 грн. процентів річних (7654 - 7584,55) слід відмовити як нарахованих безпідставно".

17 грудня 2020 року Господарським судом Волинської області у справі №903/182/15 на виконання рішення від 03.06.2020р. та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020р. було видано наказ №903/182/15-1 про стягнення з ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" на користь ФОП Власюка В.Т. 216 360 грн. заборгованості; 55 470 грн. 96 коп. збитків, завданих інфляцією; 7 584 грн. 55 коп. процентів річних; 5 588 грн. 59 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

На підставі зазначеного, оскільки рішення у справі №903/182/15 від 03.06.2020р. набрало законної сили між тими ж сторонами, що і у справі №903/77/21, спірні відносини виникли з одного договору, а тому суд вважає, що обставини які встановлені рішенням суду у справі №903/182/15, є доведеними та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду справи № 903/77/21.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем щодо сплати 216 360 грн. заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання умов договору №13 про надання послуг по збиранню врожаю 2013 року від 20.10.2013р., має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Поруч з цим, як встановлено судом та вбачається з матеріалів даної справи, 29 грудня 2020 року згідно платіжного доручення №177 від 29.12.2020р. на суму платежу 285 004,10 грн. ФОП Власюку В.Т. було перераховано кошти в розмірі 285 004,10 грн. в рахунок погашення заборгованості згідно наказу Господарського суду Волинської області від 17.12.2020р. №903/182/15-1 з призначенням платежу: "заборгованість згідно наказу Господарського суду Волинської області від 17.12.2020р. №903/182/15-1 боржник ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам".

Невиконання ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" взятих на себе зобов`язань по оплаті отриманих на підставі договору №13 по збиранню врожаю від 20.10.2013р. послуг, що встановлено в рішенні Господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі №903/182/15 та наявність у нього станом на 27.12.2020р. перед підприємцем Власюком В.Т. боргових зобов`язань на суму 216 360 грн. виступило підставою для нарахування позивачем згідно ст. 625 ЦК України боржнику у зв`язку з цим за прострочення виконання грошового зобов`язання 248 874,79 грн. суми збитків, завданих інфляцією за період з лютого 2015 року по грудень 2020 року (включно), а також 38 037,86 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 18.02.2015р. по 27.12.2020р., подальшого звернення кредитора до суду з позовом про стягнення цих сум.

В аспекті викладеного, суд засвідчує, що у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування зазначених сум, як це вбачається із розрахунків позивача, було здійснено підприємцем Власюком В. Т. із присудженої до стягнення рішенням Господарського суду Волинської області від 03.06.2020р. у справі №903/182/15 з боржника суми заборгованості 216 360,00 грн.

Як це визначається положеннями п.п. 1.1, 1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", грошовим, за змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошове зобов`язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов`язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов`язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов`язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Статтями 598-609 Цивільного кодексу України не встановлена в якості підстави припинення грошового зобов`язання прийняття судом рішення про стягнення боргу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як це визначається пунктом 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", за приписом ч. 5 ст. 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Судом засвідчується, що в даному випадку Господарським судом Волинської області у справі №903/182/15 було встановлено правову природу стягнення грошових коштів, а саме заборгованість по оплаті отриманих на підставі договору №13 по збиранню врожаю від 20.10.2013р. послуг у розмірі 216 360,00 грн., яка залишалась відповідачем неоплаченою до 29.12.2020 року.

На думку суду, в розумінні ст. 625 ЦК України грошовим зобов`язанням боржника виступає сплата заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання умов договору №13 по збиранню врожаю від 20.10.2013р. в частині оплати отриманих послуг у розмірі 216 360,00 грн.

Отже, чинне законодавство передбачає нарахування сум інфляційних та трьох процентів річних саме за грошовими зобов`язаннями, матеріальними втратами, тощо.

З огляду на невиконання ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" обов`язку щодо оплати отриманих на підставі договору №13 від 20.10.2013р. послуг, позивач наділений правом на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, як способу захисту порушеного майнового права, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно рішення Господарського суду Волинської області з відповідача на користь позивача було ухвалено стягнути 55 470,96 грн. інфляційних втрат за період з січня 2014 року по січень 2015 року (включно) та 7 584,55 грн. 3% річних за період з 20.12.2013р. по 17.02.2015р. включно.

Відтак, суд вважає, що в даному випадку позивач вправі здійснювати нарахування відповідачу сум інфляційних збитків із присудженої згідно рішення суду у справі №903/182/15 до стягнення суми основної заборгованості 216 360грн. за період з лютого 2015 року по грудень 2020 року (включно), а також трьох процентів річних за період з 18.02.2015р. по 27.12.2020р.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми індексу інфляції, перевіривши методику та періоди її нарахування, суд вважає, що остання є підставною у розмірі 244 308,31 грн. за період з лютого 2015 року по грудень 2020 року. При цьому засвідчується, що судом здійснено власний перерахунок суми індексу інфляції за вказаний період та встановлено, що сума індексу інфляції за вказаний період становить 244 308,31 грн., а не 248 874,79грн., як це зазначив позивач у позовній заяві.

При цьому, судом встановлено, що індекс інфляції у лютому 2018 році становив 100,9%, а не 101,9%, як це помилково зазначено позивачем у розрахунку.

Водночас, судом здійснено власний перерахунок суми індексу інфляції та встановлено, що сукупний індекс інфляції за період лютого 2015 року по грудень 2015 року становив 139,0038%, за 2016 рік - 112,3614%, за 2017 рік - 113,6687%, за 2018 рік - 109,7771%, за 2019 рік - 104,0537%, за 2020 рік - 104,9923%, відтак сукупний індекс інфляції за період лютого 2015 року по грудень 2020 року становить 2,129175%, а вірний розрахунок суми індексу інфляції буде мати наступний вигляд: 216 360*2,129175%=460 668,31-216 360=244 308,31грн.

Відтак, підставною та такою, що підлягатиме до стягнення буде сума індексу інфляції за період прострочки платежів з лютого 2015 року по грудень 2020 року (включно) на суму 244 308,31грн.

З огляду на викладене, в позові в частині стягнення з відповідача 4 566,48 грн. суми індексу інфляції слід відмовити, як нарахованої та пред`явленої до стягнення безпідставно.

При цьому, судом було враховано, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020р. у справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення, як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення, пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання, до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р. та Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007р. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і, якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Вказана правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №905/21/19.

Поруч з цим, у застосуванні індексації враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство", "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо - з 16 по 31 число - вона індексується починаючи з наступного місяця.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 38 037,86 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 18.02.2015р. по 27.12.2020р., суд засвідчує на підставності останніх, зокрема, з огляду на здійснені судом власні перерахунки процентів річних за визначені позивачем періоди.

Поруч з цим, суд приймає до уваги, що відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права -позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, позовні вимоги заявлені поза межами строків позовної давності не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі №910/1973/18 наведено: "У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018р. у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували поданню позову.

За таких обставин суд засвідчує, що враховуючи вимоги ст. 257 ЦК України, нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно було здійснюватись позивачем за останні три роки, які передували зверненню позивача з позовом у справі №903/77/21 (10.02.2021р.), тобто з 10.02.2018р. по 27.12.2020р., оскільки судом встановлено, що відповідна позовна заява підприємця Власюка В.Т. була подана до Господарського суду Волинської області 10 лютого 2021 року, про що свідчить відмітка штемпеля відділу документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області про отримання позовної заяви.

Таким чином, сума інфляційних втрат, нарахована за період з лютого 2015 року по січень 2018 року та трьох процентів річних нарахованих з 18.02.2015р. по 09.02.2018р., стягненню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відтак, здійснивши розрахунок суми індексу інфляції за період з лютого 2018 року по грудень 2020 року включно, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягатиме 39 284,92грн. суми індексу інфляції.

Здійснивши розрахунок трьох процентів річних за період з 10 лютого 2018 року по 27 грудня 2020 року включно, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягатиме 18 707,73 грн. трьох процентів річних.

При цьому, судом було взято до уваги, що у відповідності до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи міститься заява №03/03 від 03.03.2021р. ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" в котрій заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності в якості підстави для відмови позивачу в задоволенні його позовних вимог.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р.)

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Судом встановлено, що в даному випадку підстави для застосування позовної давності та наслідків її спливу до спірних правовідносин наявні, оскільки позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 205 023,39 грн. суми індексу інфляції за період з лютого 2015 року по січень 2018 року та 19 330,13 грн. трьох процентів річних за період з 18.02.2015р. по 09.02.2018р. підлягають до задоволення, про що судом за наслідками розгляду даної справи здійснено відповідні висновки.

За таких обставин суд застосовує наслідки збігу строків позовної давності до вимог позивача про стягнення суми індексу інфляції за період з лютого 2015 року по січень 2018 року в розмірі 205 023,39 грн. та трьох процентів річних за період з 18.02.2015р. по 09.02.2018р. в розмірі 19 330,13 грн., що, відповідно, виступає підставою для відмови у позові в цих частинах.

Здійснюючи відповідні правові висновки за результатами розгляду даної справи, господарським судом було враховано також правову позицію, викладену Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від ЗО січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц про те, що невиконання боржником грошового зобов`язаня є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, за визначених обставин, на думку та переконання суду, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 39 284,92 грн. суми індексу інфляції, 18 707,73 грн. трьох процентів річних, а в частині стягнення 209 589,87 грн. суми індексу інфляції та 19 330,13 грн. трьох процентів річних в позові слід відмовити, зокрема, щодо стягнення 4 566,48 грн. суми індексу інфляції слід відмовити, як такій, що нарахована безпідставно, 205 023,39 грн. суми індексу інфляції та 19 330,13 грн. трьох процентів річних у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.)

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з наведених вище обставин.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, частиною 9 вказаної статті визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи прийняття рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід покласти на ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" (с. Мишів, ) на користь Фізичної особи-підприємця Власюка Василя Тихоновича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 39 284,92 грн. суми індексу інфляції та 18 707,73 грн. трьох процентів річних, а всього 57 992,65 грн., а також 869,89 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

3. В позові в частині стягнення 209 589,87 грн. суми індексу інфляції та 19 330,13 грн. трьох процентів річних, відмовити.

4. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 27.04.2021р.

Суддя В. А. Войціховський