РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2021Справа № 910/3118/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС»

до Товариства з обмежено відповідальністю «ДВ ПРАЙД»

про стягнення 12 913,88 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Пасічнюк С.В.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС» (далі - позивач, ТОВ «ХОЗСЕРВІС») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ ПРАЙД» (далі - відповідач, ТОВ «ДВ ПРАЙД») про стягнення 12 913,88 грн на підставі Договору купівлі-продажу № 330 від 06.02.2018, з яких: 11 074,83 грн основного боргу, 632,74 грн інфляційних нарахувань, 325,00 грн 3% річних, 881,31 грн пені.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач не уповному обсязі здійснив розрахунок за товар, поставлений згідно видаткових накладних № 23114 від 20.01.2020, № 22252 від 08.01.2020, № 22253 від 08.01.2020, № 21287 від 23.12.2019.

Безпосередньо у позовній заяві позивачем заявлено клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

15.03.2021 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3118/21, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/3118/21.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем ухвали Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 про відкриття провадження у справі № 910/3118/21.

Поштове відправлення з ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/3118/21 було направлене відповідачу за адресою: Україна, 01001, місто Київ, вул. Малопідвальна, будинок 15-Б, вказаною у позовній заяві, та за адресою: Україна, 01001, місто Київ, вул. Малопідвальна, будинок 15 (нова адреса), яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача, що підтверджується наявним в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Втім, поштові відправлення з наведеною ухвалою суду та примірником повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції були повернуті органами зв`язку до Господарського суду міста Києва.

Враховуючи, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/3118/21 було надіслано за належною адресою та повернуто підприємством зв`язку, суд дійшов висновку про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, заяву про усунення недоліків та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

06.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС» (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ ПРАЙД» (покупець, відповідач) був укладений Договір купівлі-продажу № 330 (далі - Договір або Договір № 330 від 06.02.2018), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується поставити товар покупцю, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно його оплатити на умовах даного Договору.

Право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що ціна за одиницю товару по кожній окремій поставці визначається сторонами і вказується у рахунку-фактурі або у видатковій накладній продавця.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і дає до 31 грудня 2018 року. Якщо після закінчення дії Договору сторони не мають претензій одна до одної, строк дії Договору вважається продовженим ще на один рік кожен рік (п. 9.1, 9.2 Договору).

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору № 330 від 06.02.2018, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

На виконання умов Договору № 330 від 06.02.2018, позивач здійснив поставку товарів, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними № 21287 від 23.12.2019, № 22252 та № 22253 від 08.01.2020, № 23114 від 20.01.2020 на загальну суму 14 339,76 грн.

Зазначені накладні підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Судом встановлено, що 23.12.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією про стягнення заборгованості за поставлений товар за Договором купівлі-продажу № 330 від 06.02.2018 (докази направлення претензії долучені до позовної заяви).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором купівлі-продажу № 330 від 06.02.2018 щодо оплати товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 11 074,83 грн основного боргу, 632,74 грн інфляційних нарахувань, 325,00 грн 3% річних, 881,31 грн пені.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 Договору розрахунки проводяться згідно рахунку-фактури або видаткових накладних на товар отриманих від продавця. Оплата за поставлений товар згідно умов цього Договору здійснюється покупцем на поточний рахунок продавця протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з дати відвантаження товару. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами видаткової накладної.

Позивач зазначає, що відповідач частково сплатив заборгованість, відтак, станом на час звернення з даним позовом до суду заборгованість за поставлений товар становить 11 074,83 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність обов`язку відповідача щодо сплати заборгованості у розмірі 11 074,83 грн підтверджується матеріалами справи та не була спростована відповідачем, зокрема, останнім не надано суду доказів сплати грошових коштів у вказаному розмірі, у зв`язку з чим позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім наведеного розміру заборгованості позивачем заявлено до стягнення 632,74 грн інфляційних втрат та 325,00 грн 3% річних за прострочення сплати вартості поставленого товару.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснено щодо кожної видаткової накладної, з урахуванням встановленого Договором строку оплати та здійснених відповідачем оплат, визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 325,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 632,74 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 881,31 грн пені.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.2 Договору у разі порушення терміну оплати вартості поставленого товару, продавець має право нарахувати пеню у розмірі 0,1% за кожен день несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені і встановив, що вказаний розрахунок виконаний позивачем відповідно до умов Договору № 330 від 06.02.2018 та з урахуванням положень чинного законодавства України. Позивачем також вірно були визначені періоди нарахування пені з урахуванням часткових оплат відповідача.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 881,31 грн пені за вказані позивачем періоди підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами стст 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС» в повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 270,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та повне задоволення позову, судовий збір у сумі 2 270,00 грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмежено відповідальністю «ДВ ПРАЙД» (Україна, 01001, місто Київ, вул. Малопідвальна, будинок 15; ідентифікаційний код 41359119) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗСЕРВІС» (Україна, 02166, місто Київ, вулиця Кубанської України (колишня Маршала Жукова), будинок 45, квартира 317; ідентифікаційний код 40260561) 11 074,83 грн (одинадцять тисяч сімдесят чотири гривні 83 коп.) основного боргу, 632,74 грн (шістсот тридцять дві гривні 74 коп.) інфляційних нарахувань, 325,00 грн (триста двадцять п`ять гривень 00 коп.) 3% річних, 881,31 грн (вісімсот вісімдесят одну гривню 31 коп.) пені та 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 26.04.2021.

Суддя Гумега О.В.