ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2021 р. м. Київ

Справа № 911/186/21

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Віларус" до Нікітіної Ольги Юріївни про стягнення 46 804,18грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Віларус" (далі - ТОВ "НВК "Віларус") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Нікітіної Ольги Юріївни (далі - Нікітіна О.Ю. ) про стягнення 46 804,18грн, з яких: 40 282,40грн - основний борг за поставлений товар; 2014,12грн - пеня за період з 05.04.2019 по 01.10.2019; 2118,94грн - 3% річних та 2388,72грн - втрат від інфляції, які нараховані за період з 05.04.2019 по 04.01.2021.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки №630918 від 12.09.2018 в частині оплати поставленого товару у встановлений договором строк (а.с.1-3).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.02.2021 відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.73-75).

Копія відповідної ухвали отримана позивачем - 03.03.2021, а відповідачем - 26.02.2021, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№256, 396 (а.с.79, 85).

При цьому, адреса, за якою направлено таке відправлення відповідачу, відповідає адресі відповідача, вказаній в довідці Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 17.03.2021 №02-23/49 (а.с.88), відповіді Державної міграційної служби України від 04.03.2021 №6.2-2369/6-21 (а.с.81).

В силу п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Ухвала суду, за змістом п.1 ч.1 ст.232 ГПК України, є видом судового рішення.

Отже, ухвала суду від 03.03.2021 вважається врученою сторонам у даній справі.

Відзив на позов до закінчення строку, встановленого ст.251 ГПК України для подання відзиву, не надійшов; з заявою про поновлення строку, встановленого для подання відзиву, відповідач до суду не звертався.

Як визначено ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

11.01.2011 між позивачем - ТОВ "НВК "Віларус" (постачальник) та ФОП Клишанець Ольгою Юріївною (покупець) укладено договір поставки №120111 (а.с.9-10, далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставляти та передавати у власність (повне господарське відання) покупцю масляні, пропіленгліколеві або водно-спирто-глицеринові екстракти із рослинної сировини, визначені та обумовлені договором (далі - товар), а покупець - приймати вказаний товар та своєчасно здійснювати його оплату відповідно до умов договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 2.8 договору, поставка здійснюється на умовах FCA, франко-перевізник, м.Київ.

Перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається в момент передачі товару (п. 2.9 договору).

Відповідно до п. 2.11 договору при здійснені поставки постачальник надає всю необхідну документацію на товар, а саме: рахунок-фактуру; дві видаткові накладні, одна з яких після приймання товару з відміткою покупця відправляється постачальнику; податкову накладну; сертифікат якості виробника (сертифікат аналізу), висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи. Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи надається при першій поставці товару, а у разі закінчення терміну дії висновку - оновлений документ, завірений належним чином.

У відповідності до п. 3.2 договору загальна ціна товару за вказаним договором становить сумарну вартість товару, поставленого протягом дії вказаного договору згідно видаткових накладених.

Оплата товару здійснюється шляхом перерахування належних з покупця сум на поточний рахунок постачальника (п.3.3 договору).

Згідно п. 3.3.1 договору при здійснені покупцем оплати товару з відстроченням платежу, строк, протягом якого покупець зобов`язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, встановлюється протягом 21 дня з моменту поставки партії товару.

В силу п. 9.2 вказаного договору, такий договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін, а строк його дії закінчується 31.12.2011.

Поряд з цим, п. 9.2 договору сторонами погоджено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити умови договору за 30 днів до його закінчення, вказаний договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах, які визначені цим договором.

У той же час, позивач у позові посилається на те, що, у зв`язку зі зміною прізвища відповідача Клишанець на Нікітіна , здійснення перереєстрації документів (зміна свідоцтва про державну реєстрацію), 12.09.2018 між позивачем та ФОП Нікітіною О.Ю. укладено інший договір поставки - №630918 (а.с.7-8, далі договір №630918).

У відповідності до умов договору №630918 постачальник зобов`язався поставляти та передавати у власність (повне господарське відання) покупцю товар, а покупець - приймати екстракти із рослинної сировини, визначені та обумовлені договором, а відповідач - своєчасно здійснювати його оплату відповідно до умов договору (п. 1.1 договору №630918).

Згідно п. 2.8 договору №630918 поставка здійснюється на умовах FCA, франко-перевізник, м. Київ.

Перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається в момент передачі товару (п. 2.9 договору №630918).

Відповідно до п. 2.11 договору №630918 при здійснені поставки постачальник надає всю необхідну документацію на товар, а саме: рахунок-фактуру; дві видаткові накладні, одна з яких після приймання товару з відміткою покупця відправляється постачальнику; податкову накладну; сертифікат якості виробника (сертифікат аналізу), висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи. При цьому, зазначеним пунктом договору сторонами обумовлено, що висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи надається при першій поставці товару, в разі закінчення терміну дії висновку надається оновлений документ, завірений належним чином.

У відповідності до п. 3.2 договору №630918 загальна ціна товару за ним становить сумарну вартість товару, поставленого протягом дії вказаного договору, згідно видаткових накладених.

Сторони п. 3.3 договору №6309118 визначили, що оплата вартості товару здійснюється шляхом перерахування належних з покупця сум на поточний рахунок постачальника, що визначений у такому договорі або інший рахунок постачальника (згідно офіційного листа). Також, таким пунктом сторони визначили, що оплата здійснюється покупцем за кожну окрему партію товару, згідно узгодженого сторонами замовлення на умовах: попередня оплата у розмірі 20% від суми товару, яка зазначена у рахунку-фактурі постачальника - протягом 15 календарних днів; кінцевий строк розрахунку - протягом 21 календарного дня з дати реалізації, зазначеної у видатковій накладній на передачу товару, яка підписана уповноваженим представником постачальника.

Відповідно до п. 9.1 договору №6309118 такий договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін, а строк його дії закінчується 31.12.2018.

Поряд з цим, п. 9.2 договору №6309118 сторонами погоджено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити умови договору за 30 днів до його закінчення, вказаний договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах, які визначені цим договором.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату №1417 від 22.08.2018 на суму 69 632,40грн (а.с.11), у якому підставою виставлення вказано договір №120111 від 11.01.2011.

Також позивачем до позовної заяви у підтвердження поставки товару додано видаткову накладну №1417 від 14.09.2018 на суму 69632,40грн (а.с.12), у якій підставою операції зазначений договір №630918. Відповідна накладна не підписана відповідачем (а.с.13).

Окрім того, позивачем долучено до позовної заяви товарно-транспортну накладну №Р1417 від 14.09.2018 (а.с.14), проте вона не містить інформацію про те, ким прийнято такий товар в графі «прийнято (відповідальна особа вантажоодержувача)».

У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідачем в рахунок оплати товару за вищевказаною видатковою накладною за період з 27.09.2018 по 04.04.2019 сплачено 29 350,00грн.

При цьому, з виписок (а.с.18-22), вбачається, що на поточний рахунок позивача надійшли кошти, платником яких вказано відповідача - ФОП Нікітіну О.Ю, а саме: 27.09.2018 - 6 150,00грн з призначенням платежу: «плата за товар зг. видатк. накл. №1417 від 14.09.2018 дог №120111 від 11.01.2011, у т.ч. ПДВ, платник ФОП Нікітіна Ольга Юріївна»; 09.10.2018 - 3 200,00грн з призначенням платежу: «оплата за товар (косметика) зг. вид. накл. №1417 від 14.09.2018, в т.ч. ПДВ, платник Нікітіна Ольга Юріївна », 19.11.2018 - 9 000,00грн з призначенням платежу: «за товар зг. дог. №120111 від 11.01.2011, в т.ч. ПДВ, пл.-к Нікітіна Ольга Юріївна »; 28.12.2018 - 9 000,00грн з призначенням платежу: «оплата за товар зг. рах.1417 від 22.08.18р. ФОП Нікітіна О.Ю.»; 04.04.2019 - 2 000,00грн з призначенням платежу: «оплата рах №1417 від 22.08.2018 Нікітіна Ольга Юріївна , Нікітіна Ольга Юріївна ». За відповідний період всього перераховано з посилання на рахунок №1417 від 22.08.2018 та зазначенням платником відповідача 29 350,00грн. При цьому, з відповідних виписок вбчається, що банк перераховував кошти, виконуючи доручення, без відкриття рахунку.

Також судом встановлено, що 20.02.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією за вих .№101 (а.с.23-24), направлення якої підтверджується описом вкладення, фіскальним чеком та накладною №120 (а.с.24). При цьому, поштове відправлення, у якому направлено відповідні документи, згідно інформації з сайту АТ «Укрпошта» отримано відповідачем 28.02.2020 (а.с.25).

Відповідач не подав відзив на позов та не заперечив обставин, викладені позивачем у поданій позовній заяві, а саме - фактів отримання товару, його часткової оплати на які позивач посилається у позові, обґрунтовуючи заявлені вимоги.

Як вказує позивач, борг за товар становить 40 282,40грн.

Предметом спору у даній справі є наявність обов`язку у відповідача оплати товар, факт отримання якого ним не заперечено у заявах по суті, а також застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення взятих на себе зобов`язань.

Укладені сторонами договори є підставою для виникнення у їх сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 вказаної норми до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ч.1 ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Поряд з цим, сторонами у договорі визначено строк, протягом якого має бути виконано обов`язок відповідачем щодо остаточного розрахунку за товар, який за умовами договору обраховується з дати реалізації, зазначеної у видатковій накладній на передачу товару.

При цьому, не зважаючи на те, що у видатковій накладній від 14.09.2018 №1417, відсутній підпис відповідача, суд вважає встановленим факт отримання товару за такою накладною, оскільки відповідна обставина не заперечена у заяві по суті відповідачем, як і факти здійснення саме відповідачем або за його дорученням часткової оплати з посиланням на виставлений позивачем рахунок №1417від 22.08.2018.

Доказів оплати товару на суму 40 282,40грн, сторонами під час розгляду справи не надано, хоча строк його оплати, який обраховується з дати реалізації, зазначеній у накладній, настав.

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням зазначеного, суд вважає заявлені позовні вимоги в частині стягнення 40 282,40грн основного боргу такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 118,94грн, нарахованих за період з 05.04.2019 по 04.01.2021, а також 2 388,72грн - втрат від інфляції, нарахованих за період з 05.04.2019 по 04.01.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд зазначає, що за розрахунком суду за заявлений позивачем період розмір процентів складає 2 118,96грн, проте, враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі - з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 118,94грн.

У розрахунку втрат від інфляції позивачем період нарахування таких втрат вказано - з 05.04.2019 по 04.01.2021, проте, фактично розрахунок здійснено з урахуванням індексів інфляції за період з квітня 2019 року по листопад 2020 року, без застосування індексу інфляції за грудень 2020 року.

Здійснивши розрахунок втрат від інфляції за період з квітня 2019 року по листопад 2020 року, суд зазначає, що втрати від інфляції за відповідний період складають 2 303грн, отже, такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у відповідному розмірі - 2 303грн, а у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача 85,72грн втрат від інфляції суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 014,12грн, яка нарахована за період з 05.04.2019 по 01.10.2019 та її розмір обмежений 5% від суми боргу, як передбачено умовами договорів №120111 від 11.01.2011, №630918 від 12.09.2018.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено і ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Поряд з цим, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктами 6.4 договорів №120111 від 11.01.2011 та №630918 від 12.09.2018 сторони договору визначили, що у разі порушення покупцем строків оплати, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, за кожний день прострочення від вартості неоплаченого товару, але не більше 5% від загальної вартості несвоєчасно оплаченого товару.

Отже, договором не визначено, що пеня нараховується понад строк, встановлений ч.6 ст. 232 ГК України; доказів внесення змін до договорів щодо нарахування пені не надано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок вимог про стягнення пені, суд не може погодитись з обґрунтованістю заявленої до стягнення суми пені з наступних підстав.

Позивач починає нарахування пені з 05.04.2019, однак, враховуючи строки оплати (кінцевого розрахунку), погоджені сторонами у договорах - протягом 21 днів з дати реалізації, зазначеній у накладній (з дати поставки), товар за видатковою накладною від 14.09.2018 мав бути оплачений відповідачем до 05.10.2018 включно. Отже, прострочення оплати почалось з 06.10.2018, а відтак, враховуючи приписи ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування пені мало бути припинено 06.04.2019.

З урахування заявленого позивачем періоду та встановлених законом обмежень щодо нарахування пені, розмір пені за період з 05.04.2019 (заявлено позивачем в розрахунку) по 06.04.2019 (шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано) становить 79,46грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 79,46грн пені, а у задоволенні вимог щодо стягнення пені у розмірі 1934,66грн в задоволенні позову суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати з оплати позову судовим збором підлягають покладенню на позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2172,01грн в рахунок відшкодування відповідних витрат.

Крім того, у позові позивачем заявлено вимоги про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00грн.

В обґрунтування понесення таких витрат позивачем до позовної заяви додано:

- свідоцтво серії ВН №0000035 від 17.03.2015, видане адвокату Левицькій-Корчук В.І. (а.с.33);

- угоду про надання послуг адвоката від 10.01.2020 (далі - угода), укладену між позивачем (довіритель) та адвокатом Левицькою-Корчук В.І. (адвокат) (а.с.32);

- ордер серії ВН №136485 від 05.01.2021 на представництво інтересів позивача адвокатом Левицька-Корчук В.І. (а.с.36).

- акт виконаних робіт від 05.01.2021 на суму 5 000,00грн (а.с.34);

- прибутковий касовий ордер №01 від 05.01.2021 про прийняття коштів від позивача у розмірі 5 000,00грн на підставі угоди про надання послуг адвоката від 10.01.2020, акта виконаних робіт від 05.01.2021 (а.с.35).

Так, згідно п. 1 угоди визначено, що адвокат надає довірителю юридичну допомогу, а саме: правовий аналіз документів; підготовка документів (заяв, вимог, позовів, скарг, клопотань тощо), а також юридичний супровід в судах всіх інстанцій справи за позовом довірителя до Нікітіної О.Ю. про стягнення боргу.

Пунктом 2 вказаної угоди сторонами погоджено, що довіритель за надані послуги сплачує адвокату винагороду у фіксованій розмірі - 5 000грн в якості авансу, до складу якого входить оплата за участю в судових засіданнях по 1000грн за кожне призначене судове засідання.

Відповідно до акту виконаних робіт від 05.01.2021 на суму 5 000грн, адвокатом виконано наступні роботи: консультативні усні послуги - 2 години по 500грн за годину, всього 1000грн; підготовка вимоги на адресу відповідача - 1 година по 500грн за годину, всього 500грн; підготовка позовної заяви - 3 години по 500грн за годину, всього 1500грн;

підготовка інших процесуальних та інших супровідних документів - 2 години по 500,00грн за годину, всього 1000грн; участь в судових засіданнях - 1000,00грн.

Згідно ч.1 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як визначено ч.2 ст.126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 3 вказаної норми вказує, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 такої норми, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГП України, в силу ч.5 такої норми, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що встановлено ч.6 такої норми.

Порядок розподілу судових витрат (окрім судового збору) визначено ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з цим, ч.5 ст.129 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 6 ст.129 ГПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як визначено ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В силу ч.9 ст.129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, однак, ч. 5 наведеної норми визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У відповідній постанові зазначено, що на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6,7,9 ГПК України.

Як роз`яснено у відповідній постанові, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст.126 ГПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК України може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, як вказано у вищезгаданій постанові, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).

В силу ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Користуючись визначеними ч.5 ст.129 ГПК України критеріями, а також враховуючи положення ч.6 такої норми, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00грн, в частині сплати 1000грн за участь адвоката в судовому засіданні не пов`язані з розглядом даної справи, оскільки дана справа розглянута без виклику представників сторін.

У відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин, суд розподіляє витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00грн, які пов`язані з розглядом даної справи, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на відповідача у даній справі підлягають покладенню витрати позивача на надання професійної правничої допомоги у розмірі 3 827,33грн; витрати в іншій частині на професійну правничу допомогу, понесені позивачем, суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Нікітіної Ольги Юріївни (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Віларус" (ідентифікаційний код 34261300; 24321, Вінницька обл., м. Ладижин, вул. Хліобозаводська, 27) 40 282,40грн основного боргу, 2303грн втрат від інфляції, 2118,94грн - 3% річних, 79,46грн пені, 2172,01грн в рахунок часткового відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором, а також 3 827,33грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату правничої допомоги.

3. Відмовити у задоволенні вимог про стягнення 85,72грн втрат від інфляції та 1934,66грн пені.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання рішення та у порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова