ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" квітня 2021 р. Cправа № 902/114/21

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Шушковій А.П.,

За участю представників сторін:

позивача Корнійчук С.А., ордер АВ №1008036 від 07.02.2021;

Дробінчук Н.М., витяг з ЄДР від 19.09.2011, довідка АБ №194595;

відповідача ОСОБА_1 , виписка з ЄДР від 02.03.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Селянського (Фермерського) господарства "Ольга" (вул. Коцюбинського, 17, с. Сокілець, Козятинського району, Вінницької області, 22142)

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027)

про скасування державної реєстрації земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

Селянське (Фермерське) господарство "Ольга" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та скасування запису у Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки.

Ухвалою від 10.02.2021 позовну заяву Селянського (Фермерського) господарством "Ольга" б/н від 07.02.2021 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви: 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

19.02.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача б/н від 18.02.2021 про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору, до якого надано оригінал квитанції про сплату судового збору у сумі 4540,00 грн.

Ухвалою від 22.02.2021 відкрито провадження у справі № 902/114/21 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.03.2021 року.

Протокольною ухвалою від 16.03.2021 суд постановив відкласти підготовче засідання на 13.04.2021.

16.03.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому з підстав у ньому викладених відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог.

25.03.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 13.04.2021 суд постановив відмовити у задоволенні клопотання позивача про призначення земельно-технічної експертизи у зв`язку із відсутністю необхідності для її проведення, закрив підготовчого провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 22.04.2021.

На визначену судом дату з`явились представники сторін.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Крім того, заявили клопотання про намір надати до суду докази на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 22.04.2021 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Громадянину ОСОБА_2 , було передано в постійне користування земельну ділянку, площею 50 га, яка розташована на території с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, що підтверджується наявністю Державного акту на право постійного користування землею виданого 21.06.1993 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №35.

Після отримання земельної ділянки в постійне користування гр. ОСОБА_2 створив СФГ «Ольга», яке зареєстрував у встановленому законом порядку, і після створення СФГ «Ольга» земельна ділянка перейшла в користування до СФГ «Ольга», яке нею користується безперервно по даний час за цільовим призначенням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер засновник СФГ «Ольга» ОСОБА_2 ..

Рішенням від 12.11.2012 р. СФГ «Ольга» відбулося виключення із членів СФГ «Ольга» у зв`язку із смертю ОСОБА_2 .. У зв`язку із смертю засновника СФГ «Ольга» відбулися відповідні зміни, з прийняттям відповідних рішень, та було викладено статут СФГ «Ольга» в новій редакції, з відповідними змінами.

На підставі наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 67 від 12.08.2013 «Про проведення робіт по інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності» здійснено відповідну інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення та розроблено технічну документацію із землеустрою.

На підставі даного наказу також здійснено інвентаризацію спірної земельної ділянки, яка надавалися у постійне користування гр. ОСОБА_2 що також підтверджується кадастровим планом земельної ділянки № НОМЕР_1 з технічної документації щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення.

Територія земельної ділянки площею 50,0 га, яка була надана гр. ОСОБА_2 у постійне користування, станом на 2013 рік не була проінвентаризована та під час інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за кошти державного бюджету у 2013 році була включена до складу таких земель.

Проінвентаризована площа таких земель була сформована у земельну ділянку площею 60,5818 га і їй було присвоєно кадастровий номер :04:002:0192.

В подальшому дана земельна ділянка перейшла до архівного шару ДЗК у зв`язку з її поділом. Після якого площа земельної ділянки становить 53,58118 га і має кадастровий номером :04:002:0253. Окреслені межі цієї ділянки відповідно до умовних позначень на картографічному матеріалі проекту формування території і встановлення меж Сокілецької сільської ради народних депутатів Козятинського району Вінницької області (1995) та плану землекористування колективного сільськогосподарського підприємства «Сигнал» с. Сигнал Козятинського району Вінницької області орієнтовно включають такі території: 50,0 га - гр. ОСОБА_2 ; 3,0 га - городи та 0,5818 пасовище.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, при виникненні необхідності сформувати земельну ділянку та внести інформацію про неї до ДЗК, яка перебуває в постійному користуванні СФГ «Ольга» було встановлено, що поверх існуючої земельної ділянки, яка перебуває в користуванні у вказаного СФГ «Ольга» має місце накладання іншої земельної ділянки, яка має кадастровий номер: :04:002:0253, та площу: 53,9818 га та значиться в ДЗК я к землі запасу (16:00 код за цільовим призначенням), тобто такі землі які не наданні у власність або користування.

Листом від 06.08.2020 №2-К-276/0-1264/6-20 відповідач повідомив позивача, що відповідно до матеріалів технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності на території Сокілецької сільської ради Козятинського району Вінницької області (розробленої ДП «Вінницьким НДПІ» в 2013 році) зазначена земельна ділянка була проінвентаризована та визначена, як землі сільськогосподарського призначення (код цільового призначення 01 землі сільськогосподарського призначення), площею 60,5818 га, з кадастровим номером :04:002:0192. В результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0192 була сформована земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0253 (код цільового призначення 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)), площею 53,9818 га, з кадастровим номером :04:002:0253 в складі якої перебуває запитувана земельна ділянка.

Порушення прав та інтересів позивача, а саме позбавлення можливості внести інформацію до ДЗК відносно земельної ділянки, яка перебуває у нього у постійному користуванні, через накладання іншої земельної ділянки, яка сформована в порушення вимог закону, стало підставою звернення до суду з позовними вимогами про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером: :04:002:0253, яка розташована на території с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, та має площу: 53,9818 га та зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області скасувати запис у Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :04:002:0253 та перенести відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0253 до архівного шару Національної кадастрової системи України.

У відзиві на позовну заяву відповідач, проти позову заперечує, зокрема, зазначає, що відповідно до підпункту 6.1.1 пункту 6.1 розділу «Землі господарства» Статуту селянського (фермерського) господарства «Ольга» зареєстрованого у Козятинській районній державній адміністрації від 17.12.1993 року № 158 зазначено, до земель господарства належать: землі передані Господарству у приватну власність, у користування, що посвідчено відповідним Державними актами на право приватної власності па землю та постійного користування землею, виданого на ім`я голови Господарства.

Громадянину ОСОБА_2 було передано вищевказану земельну ділянку в постійне користування як громадянину, а не як голові селянського (фермерського) господарства та за період життя землекористувача дана земельна ділянка жодним чином не була переоформлена на СФГ «Ольгу».

СФГ «ОЛЬГА» не надано жодних документів на підтвердження наявності у селянського (фермерського) господарства оформленого права постійного користування на земельну ділянку площею 50 га, яка є предметом спору.

Тому, СФГ «ОЛЬГА» не є законним користувачем земельної ділянки площею 50 га, яка надавалася у постійне користування гр. ОСОБА_3 , оскільки юридична особа не отримувала державний акт на цю земельну ділянку та не оформила свого права на нею.

Позивачем до позовної заяви додано довідку Державної податкової адміністрації України Козятинської об`єднаної державної податкової інспекції Вінницької області № 422/15 від 25.02.2004 року про те, що СФГ «Ольга» у 2004 році являлася платником фіксованого сільськогосподарського податку. Однак, дана довідка взагалі не є доказом права СФГ «ОЛЬГА» на постійне користування саме земельною ділянкою, яка передавалася громадянину у постійне користування.

Вданому випадку, Головне управління не вбачає законних підстав для скасування Державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером: 521487200:04:002:0253, яка розташована на території с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, та підстав для скасування запису у Поземельній книзі про Державну реєстрацію земельної ділянки.

З огляду на викладене відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону, на момент створення СФГ «Ольга») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції Закону, на момент створення СФГ «Ольга») користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції Закону, на момент створення СФГ «Ольга») право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_2 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції від 27.03.1993) після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Законодавством, чинним на момент створення СФГ «Ольга», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

19 червня 2003 року було прийнято новий Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі № 6-20859св07, від 10 жовтня 2007 року у справі № 6-14879св07, від 30 січня 2008 року у справі № 6-20275св07).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).

Згідно із частиною першою статті 92 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 03 лютого 2009 року, на момент смерті гр. ОСОБА_2 ) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (частина друга статті 92 цього Кодексу).

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, який діяв з 01 січня 2002 року (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18)).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону на момент смерті гр. ОСОБА_2 ) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.

Адже правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові № 922/989/18 від 23.06.2020 року (провадження 12-205гс19) у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Як встановлено судом громадянину ОСОБА_2 , було передано в постійне користування земельну ділянку, площею 50 га, яка розташована на території с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, що підтверджується наявністю Державного акту на право постійного користування землею виданого 21.06.1993 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №35.

Після отримання громадянином - засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, останнім засновано СФГ «Ольга», яке зареєстроване як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації СФГ воно набуло права та обов`язки землекористувача.

За таких обставин суд дійшов висновку, що зі смертю громадянина засновника СФГ «Ольга», якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 21.06.1993, таке право не є таким, що припинилось.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області є територіальним органом Держгеокадастру.

Дії органів державної влади, спрямовані на припинення права користування земельною ділянкою поза межами підстав, закріплених у земельному законодавстві, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Як уже зазначалося, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.

Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частина третя статті 41 Конституції України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином - засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19).

Як зазначалось вище на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 67 від 12.08.2013 «Про проведення робіт по інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності» здійснено відповідну інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення та розроблено технічну документацію із землеустрою.

Територія земельної ділянки площею 50,0 га, яка була надана гр. ОСОБА_2 у постійне користування під час інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за кошти державного бюджету у 2013 році була включена до складу таких земель. Проінвентаризована площа таких земель була сформована у земельну ділянку площею 60,5818 га і їй було присвоєно кадастровий номер :04:002:0192.

В подальшому дана земельна ділянка перейшла до архівного шару ДЗК у зв`язку з її поділом. Після якого площа земельної ділянки становить 53,58118 га і має кадастровий номером :04:002:0253.

Як уже зазначалося, підстави припинення права користування земельною ділянкою закріплені статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції на момент інвентарізації земель згідно наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 67 від 12.08.2013), серед яких добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За таких обставин оспорювана державна реєстрацію земельної ділянки загальною площею 53,9818 га з кадастровий номером :04:002:0253 не може вважатися такою, що здійснена на підставі закону, оскільки діяльність СФГ «Берізка» на момент видачі наказу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 67 від 12.08.2013 «Про проведення робіт по інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності» не припинилася. Інші законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою також були відсутні.

Здійснивши державну реєстрацію земельної ділянки всупереч вимогам земельного законодавства відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння своїм майном в порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що є підставою для її скасування.

З огляду на викладене вимога позивача про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером: :04:002:0253, яка розташована на території с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, та має площу: 53,9818 га підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області скасувати запис у Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :04:002:0253 та перенести відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0253 до архівного шару Національної кадастрової системи України слід зазначити наступне.

Згідно ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки, є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише, у разі скасування державної реєстрації земельної, ділянки.

Частиною 1 статті 24 цього Закону визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Ведення Поземельної книги врегульовано ст. 25 цього Закону та Порядком ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який містить такі відомості про земельну ділянку: а) кадастровий номер", б) площа; в) місцезнаходження (адміністративно-територіальна одиниця); г) склад угідь; ґ) цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); д) нормативна грошова оцінка; е) відомості про обмеження у використанні земельної ділянки; є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; ж) кадастровий план земельної ділянки; з) дата державної реєстрації земельної ділянки; и) інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також внесені зміни до цих відомостей; і) інформація про власників (користувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; і) дані про бонітування ґрунтів. Згідно ч. 2 та 4 ст. 25 цього Закону поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки - Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до п.57 Порядку Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку, та у разі виправлення помилки відповідно до пункту 1 56-2 цього Порядку.

Згідно п. 60 Порядку запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

З огляду на викладене дана позивна вимога підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача, які викладено у відзиві на позов, спростовуються наведеними вище обставинами.

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 ГПК України передбачено, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як визначає ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням позову витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Крім того, в зв`язку з усним клопотанням представника позивача про намір надати до суду докази на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення рішення, данні витрати слід призначити до розгляду в судовому засіданні.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :04:002:0253, яка розташована на території с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, та має площу: 53,9818 га.

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області скасувати запис у Поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :04:002:0253 та перенести відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0253 до архівного шару Національної кадастрової системи України.

4. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ) на користь Селянського (Фермерського) господарства "Ольга" (вул. Коцюбинського, 17, с. Сокілець, Козятинського району, Вінницької області, 22142, ) 4540,00 грн - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Призначити судове засідання для розгляду заяви про стягнення понесених позивачем судових витрат на 09:30 год. 11.05.2021 року.

7. Копію рішення направити сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається відповідно до ст.ст. 256, 257 п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 30 квітня 2021 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Коцюбинського, 17, с. Сокілець, Козятинського району, Вінницької області, 22142)

3 - відповідачу (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027)