РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2021Справа № 910/2035/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ МУЛЬТИМЕДІА КОМУНІКЕЙШИНС"

про стягнення 125 595, 39 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ МУЛЬТИМЕДІА КОМУНІКЕЙШИНС" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 125 595, 39 грн., з яких: 116 400, 00 грн. - основного боргу, 5 442, 63 грн - пені, 1 329, 35 грн - 3 % річних та 2 423, 41 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/55 від 01.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

При цьому, судом повідомлено відповідача, що останній протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

05.03.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому повідомляє, що 01.03.2021 та 03.03.2021 заборгованість перед позивачем за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/55 від 01.01.2020 у сумі 116 400, 00 грн. повністю сплачена відповідачем та заперечує проти стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

24.03.2021 позивач через відділ автоматизованого документообігу суду подав відповідь на відзив, в якій підтверджує погашення відповідачем основної заборгованості та просить суд стягнути з відповідача 5 442, 63 грн - пені, 1 329, 35 грн - 3 % річних та 2 423, 41 грн - інфляційних втрат.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ МУЛЬТИМЕДІА КОМУНІКЕЙШИНС" (далі - провайдер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (далі - субліцензіар) укладено субліцензійний договір на розповсюдження каналів № V2020/55, відповідно до якого субліцензіар надає провайдеру невиключне право (проста невиключна ліцензія) на одночасну передачу каналу (ів) абонентам на базі платного телебачення без можливості скачування на території за допомогою ліцензованих технологій поширення.

Строк сплати ліцензійного збору (роялті) - 30 днів з дати виставлення рахунку субліцензіаром.

Відповідно д п. 4.4. договору, у разі якщо провайдер з будь-якої причини не виплачує вчасно суму, що підлягає сплаті субліцензіару: (і) субліцензіар має право нарахувати, а провайдер зобов`язується на письмову вимогу субліцензіара оплатити субліцензіару пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (НБУ), що діяла в період, за який нараховується пеня, від розміру несвоєчасно сплаченої суми належної субліцензіару за кожен день прострочення; і (або) (іі) субліцензіар має право нарахувати, а провайдер зобо`язується на вимогу субліцензіара оплатити додатково компенсацію валютних ризиків субліцензіара, розрахованих на підставі різниці між нарахованою сумою в гривні в еквіваленті в доларах США за курсом НБУ на день здійснення простроченої оплати. Провайдер зобов`язаний сплатити субліцензіару пеню і компенсацію валютних ризиків по такій сумі за період починаючи з встановленого терміну оплати та до дати фактичного отримання субліцензіаром такої суми, при цьому такі відсотки сплачуються на першу вимогу, обчислюються на щоденній основі (як до, так і після судового рішення). Виплата пені і (або) компенсації валютних ризиків не звільняє провайдера від виконання своїх основних зобов`язань зі сплати належної суми субліцензіару.

Згідно п. 4.8. договору, використання невиключного права (простої невиключної ліцензії) підтверджується двосторонніми актами між сторонами, що датуються останнім числом звітного місяця та підписуються сторонами за кожен звітний місяць, у двох примірниках.

Цей договір набирає чинності з дати відкриття прав (01.01.2020) і діє до дати закриття прав (31.12.2020), а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору було надано ліцензію (невиключне право на трансляцію каналів абонентів на базі платного телебачення) на загальну суму 116 400,00 грн., а відповідачем використано надану ліценцію, що підтверджується актами № 00001697 від 31.03.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00002512 від 30.04.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00003842 від 31.05.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00005621 від 31.07.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00007069 від 30.09.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00008066 від 31.10.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00008893 від 30.11.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00009715 від 31.12.2020 на суму 14 550, 00 грн які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (копії у матеріалах справи), а також виставленими рахунками на оплату № 1695 від 31.03.2020, № 2495 від 01.04.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 3812 від 31.05.2020, № 5566 від 31.07.2020, № 6982 від 30.09.2020, № 7958 від 31.10.2020, № 8759 від 30.11.2020, № 9560 від 31.12.2020

Проте, відповідач за надану невиключну ліцензію не розрахувався, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ МУЛЬТИМЕДІА КОМУНІКЕЙШИНС" утворилась заборгованість у розмірі 116 400, 00 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 20201207 від 07.12.2020, разом з рахунками та актами, в якій позивач просив відповідача у строк до 31.12.2020 сплатити заборгованість за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/55 від 01.01.2020, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 08.12.2020.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданої невиключної ліцензії, зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 116 400, 00 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 5 442, 63 грн - пені, 1 329, 35 грн - 3 % річних та 2 423, 41 грн - інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1107 Цивільного кодексу України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1109 Цивільного кодексу України у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1110 Цивільного кодексу України ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності.

Статтею 1108 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об`єкта у зазначеній сфері.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору було надано ліцензію (невиключне право на трансляцію каналів абонентів на базі платного телебачення) на загальну суму 116 400,00 грн., а відповідачем використано надану ліценцію, що підтверджується актами № 00001697 від 31.03.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00002512 від 30.04.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00003842 від 31.05.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00005621 від 31.07.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00007069 від 30.09.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00008066 від 31.10.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00008893 від 30.11.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 00009715 від 31.12.2020 на суму 14 550, 00 грн які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (копії у матеріалах справи), а також виставленими рахунками на оплату № 1695 від 31.03.2020, № 2495 від 01.04.2020 на суму 14 550, 00 грн, № 3812 від 31.05.2020, № 5566 від 31.07.2020, № 6982 від 30.09.2020, № 7958 від 31.10.2020, № 8759 від 30.11.2020, № 9560 від 31.12.2020.

Однак, відповідач за надану невиключну ліцензію не розрахувався, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ МУЛЬТИМЕДІА КОМУНІКЕЙШИНС" утворилась заборгованість у розмірі 116 400, 00 грн.

Відповідно до умов договору, строк сплати ліцензійного збору (роялті) - 30 днів з дати виставлення рахунку субліцензіаром.

Разом з тим, суд зазначає, що за своєю природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 910/9472/17, від 07.02.2018 року в справі № 910/49/17, від 02.07.2019 зі справи № 918/537/18, від 29.08.2019 зі справи № 905/2245/17, від 26.02.2020 зі справи № 915/400/18, від 29.04.2020 зі справи № 915/641/19, від 09.07.2020 у справі № 922/1831/15.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи що між сторонами складені та підписані відповідні акти, що свідчить про обізнаність відповідача з вартістю наданої послуги (невиключної ліцензії), тож суд вважає обгрунтованим відрахування визначеного договором 30 денного строку оплати наданих послуг з моменту підписання відповідачем актів.

Таким чином, враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що:

- за актом № 00001697 від 31.03.2020 на суму 14 550, 00 грн строк оплати настав 30.04.2020 та, починаючи з 01.05.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00002512 від 30.04.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 01.06.2020 (з урахуванням ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України) та, починаючи з 02.06.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00003842 від 31.05.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 30.06.2020 та, починаючи з 01.07.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00005621 від 31.07.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 31.08.2020 (з урахуванням ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України) та, починаючи з 01.09.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00007069 від 30.09.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 30.10.2020 та, починаючи з 31.10.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00008066 від 31.10.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 30.11.2020 та, починаючи з 01.12.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00008893 від 30.11.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 30.12.2020 та, починаючи з 31.12.2020 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00009715 від 31.12.2020 на суму 14 550, 00 грн, строк оплати настав 01.02.2021 (з урахуванням ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України) та, починаючи з 02.02.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі відповідачем здійснено оплату заборгованості за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/55 від 01.01.2020, а саме 01.03.2021 та 03.03.2021 перераховано позивачу кошти у розмірі 116 400, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 3655 та № 3661.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі № 910/2035/21 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 116 400, 00 грн., які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після відкриття провадження у справі, за відсутністю предмету спору.

Таким чином, на день прийняття рішення у справі заборгованість за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/55 від 01.01.2020 погашено відповідачем у повному обсязі.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 5 442, 63 грн - пені, 1 329, 35 грн - 3 % річних та 2 423, 41 грн - інфляційних втрат.

Відповідно д п. 4.4. договору, у разі якщо провайдер з будь-якої причини не виплачує вчасно суму, що підлягає сплаті субліцензіару: (і) субліцензіар має право нарахувати, а провайдер зобов`язується на письмову вимогу субліцензіара оплатити субліцензіару пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (НБУ), що діяла в період, за який нараховується пеня, від розміру несвоєчасно сплаченої суми належної субліцензіару за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов`язання, оскільки розрахунок проведено за період більше 6 місяців в порушення положень ч. 6 ст. 232 ГК України.

Тож, за розрахунком суду обгрунтованою до стягнення є сума пені у розмірі 4 371, 98 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період не більше 6 місяців з 01.05.2020 по 01.11.2020, з 02.06.2020 по 02.12.2020, з 01.07.2020 по 01.01.2021, з 01.09.2020 по 02.02.2021, з 03.11.2020 по 02.02.2021, з 01.12.2020 по 02.02.2021, з 31.12.2020 по 02.02.2021, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 329, 35 грн - 3 % річних та 2 423, 41 грн - інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що в останніх допущені помилки у визначенні періоду нарахування та відповідно розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 1 295, 95 грн яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за періоди з 01.05.2020 по 02.02.2021, з 02.06.2020 по 02.02.2021, з 01.07.2020 по 02.02.2021, з 01.09.2020 по 02.02.2021, з 03.11.2020 по 02.02.2021, з 01.12.2020 по 02.02.2021 та з 31.12.2020 по 02.02.2021, та сума інфляційних втрат у розмірі 2 378, 40 грн за загальний періоди з 01.05.2020 по 31.12.2020, з 02.06.2020 по 31.12.2020, з 01.07.2020 по 31.12.2020, з 01.09.2020 по 31.12.2020, з 03.11.2020 по 31.12.2020, з 01.12.2020 по 31.12.2020, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат було проведено позивачем у національній валюті, а саме нарахування проведено на суму 14 500, 00 грн окремо по кожному місяцю, оскільки, як вбачається з актів та рахунків на оплату, саме ця сума щомісяця виставлялася відповідачу на оплату, а тому суд вважає безпідставними твердження відповідача стосовно необґрунтованості вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму основного боргу, який на думку відповідача, визначений в іноземній валюті.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, враховуючи, що спір у даній справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати наданої ліцензії, суд вважає за необхідне покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/2035/21 в частині стягнення 116 400, 00 грн - основного боргу закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, за відсутністю предмету спору.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" в частині стягнення 5 442, 63 грн пені, 1 329, 35 грн 3 % річних та 2 423, 41 грн інфляційних втрат - задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ МУЛЬТИМЕДІА КОМУНІКЕЙШИНС" (бульвар Дружби народів, буд. 4/6, приміщення 1, м. Київ, 01103, ідентифікаційний код - 38105274) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (вул. Кирилівська, буд. 23, м. Київ, 04080, ідентифікаційний код - 37726069) 4 371 (чотири тисячі триста сімдесят одну) грн 98 коп. - пені, 1 295 (одну тисячу двісті дев`яносто п`ять) грн 95 коп. - 3 % річних, 2 378 (дві тисячі триста сімдесят вісім) грн 40 коп. - інфляційних втрат та 2 249 (дві тисячі двісті сорок дев`ять) грн 23 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков