ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2021 р. Справа№ 910/9176/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Станіка С.Р.

секретар судового засідання Макуха О.А.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.01.2021 (повний текст рішення складено 22.01.2021)

у справі №910/9176/19 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Департаменту праці та соціального захисту населення

Ужгородської міської ради

до Національного банку України

про стягнення 53 644, 59 грн.

В С Т А Н О В И В:

Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (далі позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач) про стягнення 53 644,59 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що за результатами проведення ревізії з питань правильності, своєчасності та повноти дотримання вимог під час виконання бюджетних програм та використання бюджетних коштів за КПКВК 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період шляхом проведення зустрічних звірок встановлено, що у грудні 2015 року позивачем перераховано 4-ом бюджетним установам компенсацію середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014 рік в загальній сумі 110 718, 67 грн., які відповідно до наданих в ході звірки керівниками установ інформацій, в повному обсязі використано на оплату праці працівників, відповідачу перераховано 53 644,59 грн. На переконання позивача, вказані кошти підлягають поверненню відповідачем як такі, що сплачені позивачем без належної правової підстави.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву , в якому стверджував, що кошти, які були ним отримані, в повному обсязі використані за цільовим призначенням. За твердженнями відповідача, порушення допущено самим позивачем, а відповідальність за його вчинення фактично перекладається на відповідача. Крім цього, відповідач зазначив, що Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради є неналежним позивачем у справі.

В наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, навівши аналогічні як в позовній заяві обґрунтування.

За змістом наданих суду першої інстанції заперечень на відповідь на відзив відповідач зазначив про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності, оскільки він не вчиняв правопорушення; відповідальність відповідача може наступити лише за вчинене ним правопорушення, він не несе відповідальності за правопорушення, вчинене позивачем; правопорушення вчинене позивачем, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності; відповідач не є контролюючим органом по відношенню до позивача та не має жодних важелів впливу на рішення, які приймаються останнім одноосібно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 позов Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради до Національного банку України про стягнення 53 644,59 грн. задоволено. Стягнуто з Національного банку України на користь Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради 53 644, 59 грн. та 1 921, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Національний банк України оскаржив його в апеляційному порядку, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням вимог процесуального права. Зокрема, в оскаржуваному рішенні не зазначено жодних норм права, на підставі яких стягнуто кошти з Національного банку України; будь-яких вимог закону, порушених Національним банком України, з урахуванням того, що актом ревізії підтверджено цільове використання відповідачем отриманих коштів та правильність розрахунку; причинно-наслідкового зв`язку між зазначеним в акті ревізії порушенням позивача фінансової дисципліни та обов`язком відповідача повернути отримані на законних підставах та витрачені за цільовим призначенням кошти; мотивів, з яких виходив суд при прийнятті рішення, не надано оцінки жодному аргументу Національного банку України як щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, так і щодо порушення позивачем приписів процесуального права, пропуску ним строку на звернення з даним позовом до суду. При цьому, апелянт акцентував увагу, що ним на підставі та в порядку, визначеному чинним законодавством, подано відповідні документи до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради та отримано компенсацію середнього заробітку, виплаченого в 2014 працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, в розмірі 53 644, 59 грн. Апелянт стверджував, що всі дії ним вчинено з чітким дотриманням вимог законодавства України та роз`яснень Міністерства соціальної політики України. При цьому, апелянт вказував, що в акті ревізії зафіксовано ту обставину, що зустрічними перевірками фактів порушення вимог чинного законодавства в частині правильності обрахунку середньої заробітної плати не встановлено. За твердженнями апелянта, він є неналежним відповідачем, адже лише здійснив виплату коштів у встановленому законом порядку, отримувачами коштів є працівники, Крім цього, Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було передбачено витрати на компенсацію спірних виплат на особливий період за 2014-2015 в розмірі 233 100, 00 грн., проте в 2017 відповідачу відповідна компенсація не виплачувалась, оскільки ця виплата вже була проведена в 2015 році. Тобто, на дату звернення з даним позовом до суду, в будь-якому випадку кошти мало бути отримано відповідачем та виплачено працівнику, якщо не за рахунок коштів Державного бюджету України на 2015 рік, то за рахунок коштів на 2017 рік. Також апелянт стверджував про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності, оскільки не вчиняв правопорушення; за які може наступити відповідальність, відповідач не несе відповідальності за правопорушення, вчинене позивачем; що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності; відповідач не є контролюючим органом по відношенню до позивача та не має жодних важелів впливу на рішення, які приймаються останнім одноосібно. Крім цього, апелянт вказував на відсутність у позивача підстав на звернення з даним позовом до суду тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що ревізією з питань використання бюджетних коштів за КПКВК 250И50 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» шляхом проведення зустрічних звірок встановлено, що в грудні 2015 року позивачем перераховано 4-ом бюджетним установам компенсацію середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014 рік в загальній сумі 110 718, 67 грн., які відповідно до наданих в ході звірки керівниками установ інформацій, в повному обсязі використано на оплату праці працівників, з них відповідачу перераховано 53 644,59 грн. При цьому, позивач вказував, що ст.. 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2015 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на централізовані заходи між адміністративно-територіальними одиницями, згідно з додатками № 3, № 4, № 5 і № 8 до цього Закону. Додатком № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» за КПКВ 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період передбачено розподіл видатків на 2015 рік, видатки на 2014 рік не передбачено.

Враховуючи ціну позову у даній справі (53 644, 59 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що перераховані відповідачу грошові кошти в розмірі 53 644,59 грн. підлягають поверненню як такі, що сплачені позивачем без належної правової підстави. При цьому, посилався на результати проведеної ревізії з питань правильності, своєчасності та повноти дотримання вимог під час виконання бюджетних програм та використання бюджетних коштів за КПКВК 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період шляхом проведення зустрічних звірок, якими встановлено, що у грудні 2015 року позивачем перераховано 4-ом бюджетним установам компенсацію середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014 рік в загальній сумі 110 718, 67 грн., які відповідно до наданих в ході звірки керівниками установ інформацій, в повному обсязі використано на оплату праці працівників, зокрема, відповідачу перераховано 53 644,59 грн.

Задовольняючи позову, суд першої інстанції, взяв за основу свого рішення акт ревізії від 11.07.2016 № 07-04/13 й зазначив, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем у викладених доводах не спростовано, наявності підстав для стягнення з відповідача 53 644,59 грн.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду.

За приписами ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін, свобода у наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено (ч. 3 ст. 2 ГПК України) принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено матеріалами справи, Державною фінансовою інспекцією в Закарпатській області було проведено ревізію в Управлінні соціального захисту населення Ужгородської міської ради (з 05.07.2018 перейменовано у Департамент праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради) окремих питань фінансово-господарської діяльності в частині використання бюджетних коштів, виділених з державного бюджету та компенсацію підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на державну службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.01.2014 по 31.03.2016, про що складено акт від 11.07.2016 № 07-04/13.

Ревізією з питань правильності, своєчасності та повноти дотримання вимог під час виконання бюджетних програм та використання бюджетних коштів за КПКВК 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період шляхом проведення зустрічних звірок встановлено, що у грудні 2015 року позивачем перераховано 4-ом бюджетним установам компенсацію середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014 рік в загальній сумі 110 718,67 грн., які відповідно до наданих в ході звірки керівниками установ інформацій, в повному обсязі використано на оплату праці працівникі, з них Управлінню Національного банку України перераховано 53 644,59 грн.

За приписами ст. 3 та п. 3 ст. 57 Бюджетного Кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року та усі надходження і витрати записуються в тому бюджетному періоді, в якому вони здійснені.

Згідно п. 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 розпорядники бюджетних коштів мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами.

Відповідно до п. 2.4. наказу Міністерства фінансів України від 02.04.2014 року № 372 Про затвердження Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ та внесення змін до деяких нормативно-правових актів з бухгалтерського обліку бюджетних установ, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2015 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на централізовані заходи між адміністративно-територіальними одиницями, згідно з додатками № 3, № 4, № 5 і № 8 до цього Закону. Додатком № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» за КПКВ 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період передбачено розподіл видатків на 2015 рік, видатки на 2014 рік не передбачено.

Паспортом бюджетної програми на вказані цілі на 2015 рік видатки на компенсацію підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014 рік також не передбачено.

За твердженнями позивача, на виконання вимог Державної фінансової інспекції в Закарпатській області від 27.07.2016 № 07-04-6/14/3318 про усунення порушень, виявлених ревізією, позивачем 04.08.2016 на адресу відповідача направлено листа із пропозицією перерахувати 53 644,59 грн. на рахунок позивача.

Проте позивач не надав жодних належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження підстав для компенсації, виплаченого відповідачу середнього заробітку працівникам, призваним у 2014 році на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, адже лише акт ревізії, на який посилався позивач в обґрунтування своєї правової позиції, не є належним та безумовним доказом стягнення цих грошових коштів з відповідача, та не звільняє сторону позивача від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами, зокрема, щодо вчинення саме відповідачем господарського чи цивільно-правового правопорушення, внаслідок якого згадані кошти підлягають поверненню.

Разом з цим, виявлені ревізією порушення можуть бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб саме позивача в установленому чинним законодавством України порядку.

При цьому, судом враховано, що за приписами ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3 та 4 ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» встановлено Порядком виплати компенсації за 2014-2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015.

Бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу.

Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Міністерство соціальної політики України в листі-роз`ясненні від 12.11.2015 № 17211/0/14-15/13 щодо застосування Постанови Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015, до якої постановою № 911 від 04.11.2015 внесено зміни, зазначило, що з метою безумовного виконання положень вищезазначеної постанови КМУ є необхідним терміново організувати прийом звітів про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, згідно з додатком 1 до Порядку (в тому числі за 2014 рік) та забезпечити заходи щодо повного використання коштів бюджетною програмою 2501350.

На підставі та в порядку, визначеними вищевказаними нормативно-правовими актами, відповідачем було надано звіти про фактичні витрати на виплату середньомісячного заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на загальну суму 53 644,59 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як вище згадувалось, згідно платіжного доручення № 594 від 28.12.2015 відповідач отримав від позивача компенсацію в межах середньої заробітної плати призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період за 2014 рік в сумі 53 644,59 грн.

Тобто, відповідачем на підставі та в порядку згідно чинного законодавства було отримано компенсацію середнього заробітку, виплаченого в 2014 працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період в розмірі 53 644, 59 грн.

При цьому, в акті ревізії зафіксовано, що зустрічними перевірками не встановлено фактів порушення вимог чинного законодавства в частині правильності обрахунку середньої заробітної плати, що в свою чергу свідчить, що отримані відповідачем кошти в повному обсязі використано за їх цільовим призначенням.

З приводу доводів позивача щодо відсутності фінансування, зокрема, видатків на виплату компенсацій підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, слід зазначити, що законодавством не передбачено залежності відшкодування витрат з виплаченої середньої заробітної плати військовозобов`язаним від наявності фактичного фінансування.

Крім цього, в рішеннях Конституційного Суду України неодноразово висловлювалась правова позиція щодо неможливості поставлення гарантованих законом виплат, пільг тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Посилання позивача на те, що розпорядники бюджетних коштів мають право проводити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисом, свідчить в першу чергу про допущені саме позивачем порушення, відповідальність та негативні наслідки за які не може покладатись на відповідача. Як вище згадувалось, виявлені ревізією порушення можуть бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому чинним законодавством України порядку.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 53 644, 59 грн. компенсації виплаченого середнього заробітку працівникам, призваним у 2014 році на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період на підставі Акту ревізії, складеного за результатами перевірки, відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

З приводу заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог, слід зазначити, що цивільним законодавством встановлено певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом згаданої норми закону позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушено, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин їх пропущення.

В зв`язку із встановленням обставин відсутності порушених прав позивача та відмовою у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування вимог матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про задоволення позову, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Тому доводи відповідача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає задоволенню.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь на підставі ст. 129 ГПК України підлягають стягненню 2 881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. В зв`язку із відмовою у задоволенні позову витрати на оплату судового збору за подання позову залишаються за позивачем.

Оскільки в судовому засіданні 13.04.2021 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, а суддя Тищенко О.В. з 19.04.2021 по 21.04.2021 включно перебувала у відпустці, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу цієї судді з відпустки.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/9176/19 скасувати та прийняти нове:

«В задоволенні позову Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради до Національного банку України про стягнення 53 644, 59 грн. відмовити.»

Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Ш. Петефі, буд. 24, ідентифікаційний код 03192997) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, ідентифікаційний код 00032106) 2 881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/9176/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 22.04.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

С.Р. Станік