ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 Справа № 917/196/21

м. Полтава

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю МНТ-АГРО, вул. Княжий Затон, 21, прим. 566, 576, м. Київ, 02095; поштова адреса: вул. Козацький Вал, 2Б, офіс 319, м. Суми, 40000

до Фермерського господарства Скарб, вул. Центральна, 82а, с. Микільське, Полтавський район, Полтавська область, 38760

про стягнення 93 900,60 грн.

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 93 900,60 грн. за договором поставки № 435 від 01.09.2020, з яких 88 500,60 грн. штраф та 5 400,00 грн. збитки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач не здійснив поставку товару, передбаченого умовами договору поставки № 435 від 01.09.2020.

Ухвалою від 17.02.2021 (том 1, а.с. 41-42) позовна заява була залишена без руху з підстав невиконання позивачем вимог п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України.

Позивач, в термін визначений судом, усунув недоліки цієї позовної заяви та ухвалою від 22.02.2021 (том 1, а.с. 52-54) суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - не пізніше 15 днів з дня вручення ухвали, та для подання заперечень до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Зазначена ухвала направлялась сторонам, в т.ч. позивачу на електронну адресу, вказану ним в позовній заяві, відповідачу на його юридичну адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 1, а.с. 40) та отримана його представником 27.02.2021, про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 56).

Ухвалою від 16.03.2021 (том 1, а.с. 66-68) суд відмовив відповідачу в задоволенні заяви про продовження процесуального строку для подання відзиву на позов в справі № 917/196/21 до 03.04.2021 (вх. № 2764 від 15.03.2021, том 1, а.с. 57-59).

Ухвалою від 18.03.2021 (а.с. 73-74) суд відхилив клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (вх.№2953 від 18.03.2021, том 1, а.с. 69-70).

У відзиві на позов (вх. № 3016 від 18.03.2021, том 1, а.с. 76-97) відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що порушень умов Договору поставки з боку відповідача допущено не було, 18.09.2020 транспортні засоби в заявленій кількості не прибули на завантаження зерна, відповідач не відмовлявся від завантаження автомобілів та від поставки товару, відповідно відсутні підстави для стягнення з нього штрафу та збитків. Одночасно у відзиві відповідач зазначає про те, що, на його думку, відсутні підстави для застосування штрафу, передбаченого п.6.2 Договору, оскільки мала місце непоставка товару, а не прострочення поставки.

Також відповідач у відзиві просить суд зменшити розмір штрафу до 5% від вартості непоставленого товару з посиланням на те, що він є малим с/г виробником, попередня оплата була повернута позивачу, а розмір штрафу значно перевищує розмір збитків позивача та є непомірним тягарем для відповідача.

Ухвалою від 22.03.2021 (том 1, а.с. 194-196) суд задовольнив клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву по справі № 917/196/21, заявлене у відзиві на позов.

Ухвалою від 22.03.2021 (том 1, а.с. 197-198) суд відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про витребування доказів по справі (том 1, а.с. 102).

У відповіді на відзив (вх. № 3543 від 01.04.2021, том 1, а.с. 220-223) позивач із доводами відповідача, наведеними у відзиві на позов не погоджується, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, звертає увагу на те, що безпідставне повернення відповідачем (продавцем) перерахованої йому попередньої оплати свідчить про односторонню відмову від договору.

В запереченнях (вх. № 3589 від 01.04.2021, том 1, а.с. 244-246) відповідач підтримав доводи, викладені ним у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "МНТ-Агро", як Покупцем, та Фермерським господарством «Скарб», як Постачальником, був укладений договір поставки № 435 від 01.09.2020 (далі Договір поставки, том 1, а.с. 6-8), на умовах якого Постачальник зобов`язується поставити партію, а Покупець прийняти та оплатити пшеницю 3-го класу, врожаю 2020, код товару УКТЗЕД:1001. Товар поставляється на умовах, зазначених у цьому Договорі (п. 1.1 Договору поставки).

Умовами укладеного Договору поставки сторони встановили:

- загальна кількість товару становить 60 тонн +/-5% за вибором покупця (п. 2.1 Договору поставки);

- ціна товару згідно Договору становить 5 900,04 грн. за 1 тонну, в тому числі ПДВ 983,34 грн. (п. 3.1 Договору поставки);

- загальна вартість товару, що постачається, на дату укладення цього Договору становить 354 002,40 грн. +/- 5%, в тому числі ПДВ 59 000,40 грн., з урахуванням пункту 2.1 цього Договору (п. 3.2 Договору поставки);

- строк поставки Товару з 01.09.2020 до 20.09.2020 року включно. Датою поставки Товару вважається дата навантаження Товару в автотранспорт, наданий Покупцем (п. 4.1 Договору поставки);

- Товар може передаватись Покупцю окремими партіями, але повний його обсяг згідно п. 2.1, визначений у цьому Договорі, має бути поставлений у термін, встановлений у п. 4.1 Договору (п. 4.2 Договору поставки);

- умови поставки FCA франко-перевізник за адресою: 38760, Полтавська область, Полтавський район, с. Микільське у відповідності із правилами «Інкотермс-2010» У випадку розбіжностей умов цього Договору з правилами «Інкотермс-2010» пріоритет мають умови Договору (п. 4.3 Договору поставки);

- при поставці автомобільним транспортом, Покупець за одну добу надає список та дані по автотранспорту (п. 4.5 Договору поставки);

- навантаження Товару на транспорт, наданий Покупцем у місці поставки, здійснюється за рахунок та силами Постачальника. Право власності до Покупця переходить в момент завантаження Товару в автотранспорт Покупця (п. 4.6 Договору поставки);

- 100% оплата вартості Товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника протягом 3-х робочих днів з дати підписання цього Договору (п. 5.1 Договору поставки);

- у випадку залишку коштів Покупця на розрахунковому рахунку Постачальника за непоставлений Товар, Постачальник зобов`язується повернути їх протягом 3 робочих днів з моменту отримання акту звірки та листа про повернення (п. 5.2 Договору поставки);

- за прострочення поставки Товару на строк до 5 календарних днів Постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, а в разі прострочення поставки більш, ніж на 5 днів - штраф в розмірі 25% від вартості несвоєчасно поставленого Товару (п. 6.2 Договору поставки);

- строк дії договору встановлюється з дня його підписання сторонами та скріплення підписів печатками сторін і діє до 31.12.2020 року, а у випадку несвоєчасного виконання сторонами своїх договірних обов`язків - до повного виконання ними прийнятих на себе зобов`язань (п. 9.1 Договору поставки).

На підставі виставленого Постачальником рахунку-фактури № 3 від 01.09.2020 (том 1, а.с. 9), Покупець здійснив оплату вартості товару на умовах стовідсоткової оплати вартості, відповідно до умов Договору поставки в сумі 354 002,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4080 від 02.09.2020 (том 1, а.с. 10). Платіжним дорученням № 65 від 04.09.2020 (том 1, а.с. 11) відповідач здійснив повернення позивачу зазначеної суми, зазначивши підставою платежу «повернення коштів».

У відзиві на позов відповідач не обґрунтовує посиланням на будь-які докази наявність правових підстав, визначених законом або Договором, для вчинення своїх дій з повернення попередньої оплати позивачу.

В позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до п. 4.5 Договору поставки, в межах встановленого Договором строку, позивачем (Покупцем) було завчасно повідомлено відповідача (Постачальника) листом № 525 від 14.09.2020 (том 1, а.с.12-13) про прибуття для завантаження з 15.09.2020 по 20.09.2020 транспортних засобів обраного позивачем перевізника (ТОВ «Складцем»), із зазначенням найменування вантажних автомобілів, їх державних номерів, прізвищ водіїв. Зазначений лист був надісланий на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення та не вручений адресату з підстав відмови від його отримання, про що свідчить відмітка поштового працівника на довідці Укрпошти «адресат відмовився» (том 1, а.с. 13, зворот). Також лист № 525 від 14.09.2020 із доказами його направлення надсилався на електронну адресу ФГ «Скарб», зазначену в Договорі поставки, 15.09.2020 (том 1, а.с. 14).

На думку позивача, Постачальник, здійснивши безпідставне повернення грошових коштів в сумі 354 002,40 грн., фактично відмовився від виконання зобов`язання по поставці товару в односторонньому порядку.

Враховуючи те, що кінцевим строком поставки товару є 20.09.2020 року, позивач відповідно до пункту 6.2 Договору поставки нарахував та заявив до стягнення з відповідача 88 500,60 грн. штрафу за прострочення поставки товару більш ніж на 5 днів в розмірі 25% від вартості несвоєчасно поставленого Товару (354 002,40 * 25%).

Також позивач заявив до стягнення 5400,00 грн. збитків, пов`язаних із направленням вантажних автомобілів під навантаження зерном пшениці. В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач посилається на наступне.

01.08.2017 між позивачем, як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Складцем» (Перевізником) укладений договір про надання транспортних послуг №10/17 з додатковими угодами № 1 від 29.12.2017 та № 2 від 29.12.2018 до нього (далі Договір про надання транспортних послуг, том 1, а.с. 18-20), за умовами якого:

- ТОВ "Складцем", як Перевізник, зобов`язується доставляти (перевозити) автомобільним транспортом в межах території України довірений йому Замовником вантаж з пункту відправлення до пункту призначення і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а Замовник зобов`язується сплачувати за перевезення встановлену плату (п. 1.1 Договору про надання транспортних послуг);

- маршрут руху, дата та час подачі транспортного засобу для навантаження та дата розвантаження, вид та найменування вантажу, заявленого до перевезення, пункти відправлення та призначені вантажу узгоджуються між Перевізником та Замовником при кожному замовленні на перевезення вантажу (п. 1.3 Договору про надання транспортних послуг);

- Замовник зобов`язується заздалегідь узгодити з Перевізником будь-яким зручним для сторін способом замовлення на перевезення (п. 3.1.1 Договору про надання транспортних послуг);

- Замовник зобов`язаний в узгоджені строки надавати вантаж для перевезення (п. 3.1.2 Договору про надання транспортних послуг);

- розмір провізної плати визначається згідно тарифів та зазначається у рахунках-фактурах Перевізника (п. 4.1 Договору про надання транспортних послуг);

- Замовник сплачує перевізнику грошові кошти за фактично надані послуги з перевезення, ціна яких визначена в пункті 4.1 даного Договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника (п. 4.3 Договору про надання транспортних послуг).

Згідно п. 8.1 Договору про надання транспортних послуг, в редакції додаткової угоди № 2 від 29.12.2018 (том 1, а.с. 20, зворот), строк дії договору встановлений до 31.12.2020.

Позивач посилається на те, що на підставі заявок Покупця № 1 від 07.09.2020 та № 2 від 18.09.2020 (том 1, а.с. 21-22) до Договору про надання транспортних послуг, Перевізник здійснив направлення автотранспортних засобів для навантаження Товару до села Микільське Полтавського району Полтавської області.

Як зазначає позивач в позовній заяві, вантажні автомобілі з водіями з`являлися в назначені дати (згідно заявок) та у вказаному в заявці місці. Представник позивача намагався домовитися з керівництвом та іншими посадовими особами Постачальника щодо завантаження автомобілів зерном пшениці на умовах та в кількості, передбачених в Договорі поставки, але відповідач (Постачальник) відмовився завантажити транспорт Покупця, чим порушив умови Договору поставки. На підтвердження відмови відповідача завантажувати вантажні автомобілі зерном представником позивача та водіями Перевізника складений акт № 2 від 18.09.2020 (том 1, а.с. 15).

Виходячи з умов Договору про надання транспортних послуг, ТОВ «Складцем» виконано всі умови цього договору - надало для перевезення вантажу транспортні засоби з водіями у назначений час та в назначеному місці згідно заявок, а відповідач по незалежним від нього причинам не зумів надати вантаж для перевезення, тому що відповідач в порушення умов Договору поставки не надав цей Товар.

Перевізник ТОВ «Складцем» надіслав на адресу ТОВ «МНТ-АГРО» претензію щодо неналежного виконання умов договору про надання транспортних послуг (том 1, а.с. 21), в якій зазначив про те, що ним (Перевізником) понесено збитки, пов`язані з направленням вантажних автомобілів під навантаження зерном пшениці у сумі 13 500,00 грн. Даною претензією ТОВ «Складцем» просить відшкодувати збитки, які виникли в зв`язку з направленням вантажних автомобілів під навантаження товаром.

Позивач вважає, що відсутність можливості навантаження транспортних засобів зерном пшениці сталося не з вини позивача, а з вини відповідача, тому відповідальність за завдану шкоду та нанесені збитки в сумі 5 400,00 грн. має бути покладена на відповідача - ФГ «Скарб».

Отже, посилаючись на безпідставне невиконання відповідачем договірних зобов`язань з поставки товару, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 88500,60 грн. штрафу та 5400,00 грн. збитків.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Обов`язок відповідача сплатити кошти за отриманий товар визначений також ст.ст. 655, 706 ЦК України.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно зі статтею 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач, на виконання п. 5.1 Договору поставки, перерахував 100% оплати вартості Товару в сумі 354 002,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4080 від 02.09.2020 (том 1, а.с. 10).

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Частиною першою ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджено, що умовами укладеного Договору поставки відповідач зобов`язався поставити позивачу партію Товару пшеницю 3-го класу, врожаю 2020, код товару УКТЗЕД:1001 на умовах, зазначених у Договорі поставки (п. 1.1 Договору поставки).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Умовами п.п. 4.1, 4.2 Договору поставки встановлено, що строк поставки Товару - з 01.09.2020 до 20.09.2020 року включно. Датою поставки Товару вважається дата навантаження Товару в автотранспорт, наданий Покупцем. Товар може передаватись Покупцю окремими партіями, але повний його обсяг згідно п. 2.1, визначений у цьому Договорі, має бути поставлений у термін, встановлений у п. 4.1 Договору.

Частиною четвертою статті 265 ГК України визначено, що сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Отже, суб`єкти господарської діяльності мають можливість укладати договори, використовуючи при цьому і правила Інкотермс - Правила Міжнародної торгової палати з використання термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі в редакції 2010 року (далі по тексту - Інкотермс-2010), які почали застосовуватися у світі з 01.01.2011р.

За п. 4.3 Договору поставки, умови поставки - FCA франко-перевізник за адресою: 38760, Полтавська область, Полтавський район, с. Микільське у відповідності із правилами «Інкотермс-2010» У випадку розбіжностей умов цього Договору з правилами «Інкотермс-2010» пріоритет мають умови Договору.

Пункт 4.5 Договору поставки передбачає, що при поставці автомобільним транспортом, Покупець за одну добу надає список та дані по автотранспорту.

Тобто, сторони погодили, що основні умови поставки товару визначаються ними відповідно до базисних умов поставки FCA, передбачених Інкотермс-2010 (Інкотермс-2010. Правила ІСС з використання термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі. Офіційний переклад на українську мову та текст англійською мовою Інкотермс 2010 Міжнародної торгової палати. / пер. з англійської ТОВ «Асоціація експортерів і імпортерів «ЗЕД». К.:Асоціація «ЗЕД»,2011. 266 с.)

В розділі В умов поставки FCA визначені обов`язки покупця за договором, серед яких, зокрема, зобов`язання покупця за власний рахунок укласти контракт (договір) перевезення товару з названого місця поставки (ст. В3).

Відповідно до ст. В7 умов поставки FCA, покупець також зобов`язаний повідомити продавцю:

а) найменування перевізника чи іншої особи, які призначені, як передбачено статтею А4, протягом достатнього часу для надання продавцю можливості поставити товар відповідно до зазначеної статті;

в) де це необхідно, обраний час в межах узгодженого періоду для поставки, коли перевізник чи призначена особа прийматиме товар;

с) вид транспорту, який має використовуватись призначеною особою; та

d) пункт прийняття поставки в межах названого місця.

Як було встановлено судом, позивачем виконані зобов`язання щодо визначення перевізника (ТОВ «Складцем») шляхом укладення з ним договору (том 1, а.с. 18-20), узгодження з перевізником заявки на перевезення до місця завантаження, зазначеного в п. 4.3 Договору (том 1, а.с. 22) та повідомлення відповідача листом № 525 від 14.09.2020 із зазначенням обраного перевізника, дати прибуття вантажних автомобілів, їх найменування, державних номерів, прізвищ водіїв. Зазначений лист був надісланий на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення, разом з тим, як встановлено судом, відповідач відмовився від отримання вказаного листа, про що свідчить відмітка поштового працівника на довідці Укрпошти (том 1, а.с. 13, зворот).

Частиною першою ст. 538 ЦК України передбачено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 вказаної вище статті ЦК України, при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Суд вважає, що відповідно до умов Договору та базисних умов поставки FCA згідно правил Інкотермс-2010, передбачене зустрічне виконання зобов`язань між сторонами, зокрема, обов`язок покупця (позивача) направити транспортні засоби під завантаження кореспондується з обов`язком продавця (постачальника) отримати направлену йому відповідно до п. 4.5 Договору інформацію щодо дати прибуття та списку автомобілів для завантаження.

Суд приймає також до уваги, що на дату направлення позивачем відповідної інформації (14.09.2020) відповідач вже в повному обсязі повернув позивачу грошові кошти, сплачені ним як попередня оплата за Договором.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 №3-192гс15, безпідставне повернення продавцем передоплати є односторонньою відмовою від виконання зобов`язання, що є прямим порушенням зобов`язального права (ст. 525 ЦК України).

Відповідач не обґрунтував жодним чином наявність підстав, визначених законом або Договором, для повернення попередньої оплати позивачу, докази розірвання Договору за згодою сторін або в судовому порядку надані суду не були.

Оскільки умовами договору передбачено зустрічне зобов`язання відповідача здійснити поставку товару після отримання від позивача грошових коштів в порядку 100% попередньої оплати (п. 5.1 Договору), повернення попередньої оплати відповідачем за відсутності належних правових підстав для цього (зокрема, розірвання Договору в установленому порядку) слід розглядати як ухилення відповідача від виконання зобов`язання щодо поставки товару.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України, у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Протиправні дії відповідача по поверненню отриманих від позивача грошових коштів на виконання зобов`язання щодо здійснення попередньої оплати, а також невмотивована відмова відповідача від отримання листа позивача з повідомленням щодо обраного перевізника та відомостями про автотранспорт, на який повинно було здійснюватися завантаження товару на виконання умов Договору, на думку суду, свідчили про наявність очевидних підстав вважати, що відповідач не виконає свого обов`язку щодо здійснення завантаження товару для його поставки позивачу.

Суд вважає, що зазначені обставини надавали позивачу право зупинити виконання свого обов`язку щодо направлення транспортних засобів обраного ним перевізника для завантаження відповідачем відповідно до ч.3 ст. 538 ЦК України.

Оскільки поведінка відповідача, що виражалася як в неправомірних діях (повернення попередньої оплати), так і в неправомірній бездіяльності (відмова від прийняття направленого йому листа з відомостями про перевізника та автотранспорт для завантаження товару), свідчила про реальну можливість невиконання відповідачем свого обов`язку щодо поставки товару, у відповідності до загального принципу добросовісності та розумності дій учасників цивільних правовідносин, визначеного в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, позивач мав правові підстави зупинити виконання свого обов`язку щодо направлення автотранспорту для завантаження з метою уникнення додаткових збитків у вигляді витрат.

В свою чергу, суд звертає увагу, що поведінка відповідача, з огляду на встановлені вище обставини, є порушенням принципу добросовісності.

Суд констатує, що надані як зі сторони позивача докази щодо фактичного направлення автотранспорту для завантаження ( акт № 2 від 18.09.2020, складений за участю посадової особи позивача та водіїв перевізника, том 1, а.с. 15), так і зі сторони відповідача (акт від 18.09.2020, складений посадовими особами відповідача та посадовими особами СФГ «Галина», покази свідків працівників СФГ «Галина», том 1, а.с.118-120) є суперечливими та такими, які базуються на суб`єктивних обставинах.

Суд оцінює критично надані відповідачем заяви свідків працівників ФГ «Галина» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо того, що автомобілі від позивача на завантаження до ФГ «Скарб» на склад (тік) в с. Курелехівка 18.09.2020 не прибували.

Як свідчить доданий відповідачем до відзиву на позов акт приймання-передачі від 01.01.2019р., СФГ «Галина» в особі голови Лугового Володимира Івановича передало у безоплатне користування ФГ «Скарб» в особі ОСОБА_3 критий тік строком на два роки, що вочевидь свідчить, на думку суду, про те, що зазначені юридичні особи та їх керівники є пов`язаними особами.

Крім того, суд звертає увагу, що в заяві свідка ОСОБА_4 (том 1, а.с.121 зазначено, що територія, де знаходяться склади (тік) СФГ «Галина» в с. Курелехівка, є закритою та огородженою парканом.

За таких обставин, покази свідків про відсутність (неприбуття) транспортних засобів позивача для завантаження на зазначену територію самі по собі не спростовують той факт, що зазначені транспортні засоби не могли потрапити на територію складів (току) інакше, як з дозволу та при сприянні відповідача.

Разом з тим, суд вважає, що з огляду на обставини, що встановлені судом вище, встановлення вірогідності факту фактичного прибуття чи неприбуття автотранспорту обраного позивачем перевізника до огорожі території, на якій знаходяться складські приміщення відповідача, не має суттєвого значення для справи.

Як встановлено судом, з боку відповідача мала місце одностороння відмова від виконання зобов`язання щодо поставки товару з моменту вчинення відповідачем дій по поверненню попередньої оплати позивачу та бездіяльності у вигляді відмови відповідача від отримання листа позивача з повідомленням щодо обраного перевізника, таким чином, непоставка товару є наслідком свідомої умисної поведінки відповідача, а не наслідком невиконання позивачем своїх зустрічних зобов`язань за Договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина перша статті 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто в розумінні статей 173 та 230 ГК України штраф є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.2 Договору поставки встановлено, що за прострочення поставки Товару на строк до 5 календарних днів Постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, а в разі прострочення поставки більш, ніж на 5 днів - штраф в розмірі 25% від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

Посилаючись на наведений пункт Договору позивач заявив до стягнення 88 500,60 грн. штрафу за прострочення поставки товару більш ніж на 5 днів в розмірі 25% від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Враховуючи викладене, заперечення відповідача, викладені у відзиві, стосовно відсутності підстав для застосування штрафу, оскільки мала місце непоставка товару, а не прострочення поставки, визнаються судом необґрунтованими.

Докази розірвання Договору за згодою сторін або в судовому порядку надані суду не були, відповідно до п. 9.1 Договору він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, таким чином, зобов`язання відповідача щодо поставки товару є невиконаним в установлений строк та таким, що продовжує існувати, тобто є простроченим зобов`язанням на строк, більше ніж 5 днів.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення 88 500,60 грн. штрафу визнаються судом обґрунтованими.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

За наведеного, враховуючи баланс інтересів сторін, враховуючи те, що внаслідок повернення передоплати за Товар в сумі 354 002,40 грн. відповідач фактично користувався значними грошовими коштами лише три дні, взявши до уваги майновий стан відповідача як малого сільгоспвиробника, суд вважає, що заявлений розмір штрафу є завеликим, тому приходить до висновку про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій на 50% та стягнення 44 250,30 грн. штрафу. Зазначена сума, на думку господарського суду, є достатньою мірою відповідальності для відповідача за порушення умов Договору поставки за порушення строків поставки Товару.

В частині стягнення 5400,00 грн. збитків суд встановив, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню враховуючи наступні обставини.

Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно з ч. 3 ст. 216 ГК України, господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими, зокрема, потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 225 ГК України при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки боржника; 2) наявність збитків; 3) безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та настанням збитків; 4) вини боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку відповідача як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Дана позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.05.2018 року у справі № 912/1189/17 та від 16.10.2018 року у справі № 916/3162/17, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Таким чином, наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. При цьому, докази наявності таких умов повинні бути наведені позивачем у позовній заяві, оскільки, у відповідності до ст.ст. 13, 74 ГПК України, саме на нього покладений процесуальний обов`язок доказування в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 226 ГК України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 226 ГК України, сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Згідно ч. 3 ст. 226 ГК України, сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Матеріалами справи підтверджено повернення відповідачем попередньої оплати за Товар (платіжне доручення № 65 від 04.09.2020 на суму 354 002,40 грн.; том 1, а.с. 11), тобто, позивач був попереджений про невиконання зобов`язання та міг запобігти виникненню збитків, пов`язаних з витратами на перевезення.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності у вигляді відшкодування збитків має бути безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов`язань причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов`язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (виключає його відповідальність).

Матеріалами справи не підтверджено наявність підстав для сплати позивачем на користь перевізника - ТОВ «Складцем» 5400,00 грн., яка заявлена у цьому позові до відшкодування як збитки. Рахунок на оплату 13500,00 грн. відшкодування по претензії (том 1, а.с. 24), виставлений Перевізником позивачу, не є належним доказом правомірності нарахування цієї суми.

Позивачем не були надані суду докази узгодження з перевізником розміру провізної плати відповідно до п. 4.1 договору про надання транспортних послуг № 10/17 від 01.08.2017 року, зокрема, розмір такої плати не визначений у доданих до позовної заяви заявках на перевезення.

Суд звертає увагу, що в претензії перевізника, направленій позивачу (том 1, а.с. 21) висуваються вимоги про оплату за перевезення по двох заявках, при цьому заявка № 2 (том 1, а.с. 23) стосується перевезення до іншого пункту завантаження, ніж той, що визначений в п. 4.3 Договору поставки. Вартість перевезення по кожній із двох заявок окремо Перевізником не визначена також в рахунку № № 293 від 21.09.2020 (том 1, а.с. 24).

Також позивачем не надані будь-які докази, якими б підтверджувалося понесення перевізником фактичних витрат на здійснення перевезення (витрати пального, нарахування та виплата заробітної плати водіям, тощо).

Таким чином, позивачем не доведено безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і збитками, заявленими до стягнення, та їх розмір.

З огляду на викладене, позов в частині стягнення збитків є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

За наведеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 44250,30 грн. штрафу, в іншій частині позов відхиляється як необґрунтований.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.05.2018 року в справі № 917/1068/17.

Враховуючи задоволення позовних вимог частково, судові витрати позивача відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача в сумі 2 139,46 грн. витрат по сплаті судового збору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідача, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, про які заявлено відповідачем у відзиві, суд виходив із наступного.

За п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У відзиві на позов, строк подання якого був поновлений судом, тобто у своїй першій заяві по суті спору, відповідач просив суд стягнути з позивача витрати на правничу допомогу згідно з укладеним договором про надання правничої допомоги в розмірі 10 000 грн. та заявив про очікуванні витрати на суму 5 000 грн., разом з тим, не зазначив в тексті відзиву їх попереднього розрахунку.

Суд звертає увагу, що в договорі про надання правничої допомоги від 09.03.2021р., копія якого додана до відзиву (том 1, а.с. 182) зазначено лише загальна вартість послуг адвоката Дубинки Ю.С., та відсутній будь-який обґрунтований розрахунок вказаної суми, в договорі не визначено складових, з яких складається розрахунок зазначеної вартості (опису робіт, орієнтовної кількості витраченого часу, розміру плати за годину роботи адвоката, тощо).

Згідно з частиною третьою статті 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ч. 4 ст. 126 ГПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз судових рішень Верховного Суду дає змогу дійти обґрунтованого висновку, що підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу у заявленій сумі може бути неподання відповідною стороною переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом (постанова Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17).

Відповідно до правової позиції, викладеній у вказані постанові, встановлений у договорі про надання правової допомоги фіксований розмір адвокатських послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі, з іншої сторони, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи викладене, а також неподання відповідачем разом з відзивом на позов обгрунтованого попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд відповідно до ч. 2 ст. 124 ГПК України відмовляє відповідачу у стягненні зазначених витрат з позивача.

Керуючись ст.ст. 126, 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства Скарб (вул. Центральна, 82а, с. Микільське, Полтавський район, Полтавська область, 38760, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю МНТ-АГРО (вул. Княжий Затон, 21, прим. 566, 576, м. Київ, 02095; поштова адреса: вул. Козацький Вал, 2Б, офіс 319, м. Суми, 40000, ) 44250,30 грн. штраф; 2139,46 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.