ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р. Справа№ 910/8331/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 06.04.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.11.2020 (повний текст складено - 23.11.2020)

у справі №910/8331/19 (суддя - Щербаков С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

"Страхова компанія "Українська страхова група"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколь Логістікс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Дочірнє підприємство "Адідас-Україна"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Фізична особа-підприємець Сілін Олександр Вікторович

2) Приватне акціонерне товариство "Акціонерна Страхова

Компанія "Інго Україна"

про стягнення страхового відшкодування у розмірі 1 122 528, 33 грн

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (надалі - позивач, ПАТ "СК "Українська страхова група") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколь Логістікс" (надалі - відповідач, ТОВ "Еколь Логістікс") про стягнення страхового відшкодування у розмірі 1 122 528, 33 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі (ДП "Адідас-Україна) та у межах фактичних витрат до ПАТ "СК "Українська страхова група" відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 ЗУ "Про стахування" та п. 46.3 Договору страхування №40-0105-18-00001 перейшло право зворотної вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяння збитку.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

- на стороні позивача - Дочірнє підприємство "Адідас-Україна";

- на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця Сіліна Олександра Вікторовича та Приватне акціонерне товариство "Акціонерна Страхова Компанія "Інго Україна".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020, позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 122 528, 33 грн страхового відшкодування та 16 837, 93 грн судового збору.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.04.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 у справі №910/8331/19 скасовано.

Справу №910/8331/19 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Верховний Суд скасовуючи судові рішення у даній справі зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили повною мірою такого доказу у справі, як Договір №202000569.17, а обмежилися лише цитуванням умов пункту 1.4 розділу VIII цього договору, не врахували правового статусу відповідача як особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність перед третіми особами під час здійснення нею транспортно-експедиторської діяльності у ПАТ "АСК "Інго Україна", що зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст. 1194 Цивільного кодексу України під час визначення обсягу відповідальності Відповідача за шкоду, завдану Позивачу як новому кредитору у деліктному зобов`язанні, у зв`язку із втратою спірного вантажу під час його перевезення.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов про стягнення з відповідача повної суми страхового відшкодування, не застосували до спірних правовідносин норми ст. 1194 Цивільного кодексу України в ракурсі застрахованої відповідальності відповідача та не встановили особу, яка має бути належним відповідачем у даній справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/8331/19 у задоволенні позову відмовлено. Присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача 33 675, 87 грн судового збору за подання касаційної скарги та 25 256, 91 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Судове рішення мотивоване тим, що експедитор як страхувальник несе цивільну відповідальність за завдану ним шкоду у зв`язку з викраденням переданого йому для перевезення вантажу в межах різниці між фактичним розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням.

З урахуванням приписів ст. 1194 Цивільного кодексу України та ст.ст. 13, 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" позивач має право на відшкодування виплаченого ДП "Адідас-Україна" страхового відшкодування за рахунок страховика - ПрАТ "АСК "Інго Україна", з можливістю подальшого стягнення з ТОВ ТОВ "Еколь Логістікс" (експедитора) різниці між фактичним розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням. Проте, з матеріалів справи не вбачається та учасниками справи не доведено звернення позивача до ПрАТ "АСК "Інго Україна" з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації.

Між тим, позивачем не доведено відповідними доказами розмір страхового відшкодування заявленого до стягнення у сумі 1 122 528, 33 грн, оскільки з вказаних документів лише вбачається вартість вантажу переданого до перевезення, однак матеріали справи не містять документів, якими встановлено вартість втраченого вантажу на визначену позивачем суму страхового відшкодування, тобто не можливо встановити яким саме чином вирахувано дану суму, оскільки у складеному аварійним комісаром ПП "Пліч-Опліч" акті від 25.01.2018 лише зазначено про зникнення 35 ящиків зі 121.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/8331/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- як письмові пояснення так і усні пояснення ПрАТ "АСК "Інго Україна" свідчать про те, що страховою компанію випадок, який є предметом судового розгляду, було визнано не страховим випадком і відмовлено ТОВ "Еколь Логістікс" у виплаті страхового відшкодування;

- матеріали справи містять докази того, що позивач письмово звертався до ПрАТ "АСК "Інго Україна" із заявою (претензією) на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу, однак вказана заява ПрАТ "АСК "Інго Україна" не була задоволена;

- першочерговим правом позивача є саме право вимоги до відповідальної у нанесенні шкоди особи - відповідача по справі, а право вимоги до страховика (ПрАТ "АСК "Інго Україна") є похідним від цього права. У будь-якому випадку, право вибору відповідача за наявності декількох відповідальних осіб належить позивачу;

- у випадку відмови судом у задоволенні позовних вимог, позивач не зможе звернутись із позовними вимогами до страховика відповідача - ПрАТ "АСК "Інго Україна", оскільки матеріали справи містять докази того, що ПрАТ "АСК "Інго Україна" вказаний випадок, який є предметом судового розгляду, визнано нестраховим і звернення позивача до ПрАТ "АСК "Інго Україна" з аналогічним позовом матиме негативні наслідки завідомо програшної справи. Повторне звернення до відповідача із позовом, після відмови ПрАТ "АСК "Інго Україна" у задоволенні позовних вимог, буде неможливим, оскільки повторне звернення до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав заборонено, що буде прямим порушенням прав і законних очікувань позивача;

- судом безпідставно вказано та без повного і належного дослідження матеріалів справи акцентовано увагу, що позивачем не доведено відповідними доказами розмір страхового відшкодування, заявленого до стягнення. Скаржник зазначає, що розрахунок, який міститься в матеріалах справи і який є додатком до позовної заяви, здійснений на основі претензії №49/18 від 29.01.2018 і додатків до неї. Судом вказані документи, які наявні в матеріалах справи, на підставі яких здійснено позивачем розрахунок суми страхового відшкодування і здійснена виплата страхувальнику суми страхового відшкодування, не взяті до уваги, під час судового розгляду не досліджувались і жодним чином не згадані в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2020 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/8331/19 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 та, призначено до розгляду у судовому засіданні на 02.03.2021.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Зокрема, відповідач у своєму відзиві зазначає наступне:

- сума 1 122 528, 33 грн, яку було сплачено позивачем за умовами Договору страхування, є сумою страхового відшкодування, яку сторони визначили на власний розсуд, без наведення належного обґрунтування підстав такої виплати та в зазначеному розмірі. Наявні у справі документи за своїм змістом не можуть вважатися розрахунком (обґрунтуванням) сум, що стягуються, і цей факт встановлений судом першої інстанції;

- за приписами статті 158 Статуту автомобільного транспорту, лише товарно-транспортна накладна з відміткою вантажоодержувача про нестачу/втрату вантажу та акт встановленої форми, що складається в такому випадку можуть підтверджувати обставини, які є підставою для застосування матеріально-правової відповідальності в разі втрати вантажу. До позову додано п`ять Актів прийому продукції від 25.01.2018, в яких встановлені розбіжності при прийманні товару. При цьому, вказані Акти оформлені не вірно, а тому вони як докази про нестачу товару є неналежні, недопустимі, недостовірні, недостатні;

- з урахуванням приписів ст. 1194 Цивільного кодексу України та ст.ст. 13, 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" позивач має право на відшкодування виплаченого ДП "Адідас-Україна" страхового відшкодування за рахунок страховика - ПрАТ "АСК "Інго Україна", з можливістю подальшого стягнення з ТОВ ТОВ "Еколь Логістікс" (експедитора) різниці між фактичним розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням. Проте, з матеріалів справи не вбачається та учасниками справи не доведено звернення позивача до ПрАТ "АСК "Інго Україна" з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації.

Також на думку відповідача ПрАТ "СК "Українська страхова група" є неналежним позивачем (кредитором). У матеріалах справи є додаткове пояснення позивача, що було надіслано на адресу відповідача разом з копією SWIFT- повідомлення від 13.06.2018 про отримання позивачем грошових коштів від перестраховика - нерезидента CHUBB EUROPEAN GROUP LIMITED у розмірі 43 057, 90 Доларів США, тому що зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування позивачем за Договором страхування були перестраховані у перестраховика - CHUBB EUROPEAN GROUP LIMITED. За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі, відповідно до договору страхування (ст. 987 ЦК України). Укладаючи договір перестрахування, позивач та перестраховик-нерезидент CHUBB EUROPEAN GROUP LIMITED встановили зобов`язання позивача щодо сплати перестрахової премії на користь перестраховика-нерезидента у розмірі 836 586, 26 грн та узгодили правовий механізм прийняття перестраховиком рішення про виплату страхового відшкодування. До моменту звернення позивача до суду з позовом перестраховик-нерезидент CHUBB EUROPEAN GROUP LIMITED виплатив на користь позивача страхове відшкодування (компенсацію) у розмірі 43 057, 90 Доларів США, що згідно із офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим НБУ станом на 13.06.2018 складає 1 123 272, 54 грн, тобто позивач отримав від перестраховика-нерезидента суму страхового відшкодування, яку останній, як страховик, виплатив в свою чергу на користь ДП "Адідас-Україна", як страхувальника, за страховим випадком. Таким чином, враховуючи, що по зазначеному у справі страховому випадку позивач отримав страхове відшкодування від перестраховика-нерезидента, відповідно у позивача не виникло ніяких збитків. Тобто позивач незаконно та необґрунтовано звернувся до суду з даним позовом та незаконно вирішив отримати повторно на свою користь виплачену суму страхового відшкодування по цьому ж страховому випадку.

ПрАТ "АСК "Інго Україна", яке змінило назву на АТ "АСК "Інго Україна" також подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що відповідачем не дотримані вимоги, передбачені Договором страхування, до транспортного засобу, а саме обладнання транспортного засобу, що перевозить вантаж підвищеного ризику контейнерним замком FORTUS з механізмом підвищеної секретності виробництво Mul-T-Lock (замок HasLock). Відповідно до п.п. 9.2., 9.2.3. розділу параграфу 9 Правил добровільного страхування відповідальності транспортних операторів страховик має право: відмовити у виплаті страхового відшкодування або зменшити його розмір відмовити у здійсненні страхової виплати, у разі, якщо страхувальник не виконує умов Правил та договору страхування, а також не виконує будь - яких своїх обов`язків або заважає реалізації прав страховика, що зазначені у Правилах або у договорі страхування.

З урахуванням вище зазначеного, даний випадок не є страховим і у третьої особи немає підстав для виплати страхового відшкодування.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/8331/19 та оголошено перерву в судовому засіданні до 06.04.2021.

02.04.2021 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що позивач письмово звертався до АТ "АСК "Інго Україна" із заявою (претензією) на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу, однак вказана заява не була задоволена.

У судове засідання 06.04.2021 з`явилися представники сторін, треті особи представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представників третіх осіб не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третіх осіб.

Водночас колегія суддів дослідивши письмові пояснення з долученими додатковими доказами вирішила залишити їх без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України як таких, що подані після закінчення процесуального строку, встановленого судом.

Долучені до письмових пояснень документи, подані без належного обґрунтування поважності причин неможливості подання їх до суду апеляційної інстанції у визначений ГПК України строк.

Так, у судовому засіданні 06.04.2021 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. В свою чергу, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 06.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 19.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еколь Логістікс" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Сіліним Олександром Вікторовичем (виконавець) укладено договір №86/14-ТР про перевезення вантажу, відповідно до якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з перевезення вантажу до пункту призначення, в тому числі шляхом залучення для виконання перевезень третіх осіб (перевізників) та видачі їх особі, яка має право на одержання вантажів, оформлення відповідної документації, а також надаватиме інші послуги, пов`язані з перевезенням вантажів відповідно до замовлення, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги.

Крім того, 01.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еколь Логістікс" (експедитор) та Дочірнім підприємством "Адідас-Україна" (замовник) укладено договір №22/06 на надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів територією України (надалі - Договір №22/06), відповідно до якого замовник доручає, а експедитор приймає на себе зобов`язання за рахунок замовника забезпечити здійснення перевезення вантажів замовника автомобільним транспортом по Києву та території України відповідно до заявок замовника.

Відповідно до п. 3.1.6 Договору №22/06, експедитор зобов`язаний особисто виконувати свої обов`язки за цим договором або залучати до його виконання третіх осіб. При цьому експедитор несе відповідальність за дії третіх осіб у повному обсязі.

Згідно з пунктами 5.2 та 5.3 Договору №22/06, експедитор несе відповідальність за своєчасну доставку вантажу у цілісному та збереженому стані та у відповідності до умов цього договору. Експедитор несе повну матеріальну відповідальність за вантаж з моменту його отримання до моменту підписання документів, що підтверджують його передачу вантажоодержувачу.

Пунктом 5.4 Договору №22/06 встановлено, що в разі втрати, пошкодження або псування вантажу експедитор оплачує замовнику перевезення повну суму нестачі або вартість пошкодженого вантажу.

За умовою пункту 5.5 Договору, вартість втраченого або пошкодженого вантажу, враховуючи ПДВ, визначається за ТТН та видатковими накладними замовника. Експедитор відшкодовує суму збитків на підставі претензії замовника. Разом із відшкодуванням встановлених збитків, пов`язаних із втратою, нестачею або псуванням вантажу, експедитор повертає замовнику провізну плату за перевезення такого вантажу, оскільки ця плата не входить в вартість вантажу. При цьому, пошкоджений, зіпсований товар після отримання відшкодування від експедитора не підлягає передачі експедитору.

Згідно з умовами даного договору між експедитором та замовником була укладена заявка №TU0008193 від 24.01.2018 на перевезення вантажу замовника вартістю 3 723 494, 01 грн.

12.12.2017 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та Дочірнім підприємством "Адідас-Україна" (страхувальник) укладено договір добровільного страхування вантажів №40-0105-18-00001 (надалі - Договір страхування №40-0105-18-00001), предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням заявленими на страхування вантажами.

Відповідно до ст. 2 Договору страхування № 40-0105-18-00001, страхове покриття за договором надається товарам будь-якого виду, походження та переліку, які страхувальник повинен страхувати відповідно до правил ведення господарської діяльності за власний рахунок або рахунок третьої сторони, або там, де у страхувальника виникає ризик настання страхової події, або, там, де він має страховий інтерес. Це включає в себе, окрім спортивної форми, одягу для відпочинку, щоденного одягу, косметики та спортивного обладнання, наприклад, сировину та матеріали, напівготову та готову продукцію, демонстраційне обладнання, апаратуру, запасні частини, упаковку, рекламні матеріали та зразки, виставкові товари, стенди, технічне та офісне обладнання.

Термін дії Договору страхування №40-0105-18-00001 - з 01.01.2018 по 31.12.2018 (п. 23 Договору страхування №40-0105-18-00001).

Відповідно до пункту 46.3 Договору страхування №40-0105-18-00001 до страховика, після виплати ним страхового відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, винної в заподіянні збитку.

25.01.2018 при перевезенні експедитором ТОВ "Еколь Логістікс" вантажу замовника ДП "Адідас-Україна" територією України вантаж було частково втрачено.

Так, перевезення вантажу здійснювалося автомобілем "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 , водієм ОСОБА_1 на підставі заявки на автомобільні перевезення вантажів від 24.01.2018 №0183752 щодо перевезення вантажу ДП "Адідас-Україна" складеної відповідно до умов договору № 86/14-ТР від 19.03.2014.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 автомобіль "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_2 .

Користування ФОП Сіліним Олександром Вікторовичем автомобілем "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 здійснювалося відповідно до договору оренди (найму) транспортного засобу від 03.11.2015, укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП Сіліним О.В. (орендар).

Тож, у межах строку дії страхового покриття під час здійснення перевезення за заявкою страхувальника №TU0008193 за маршрутом Бориспіль-Харків автомобілем "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 було втрачено частину вантажу ДП "Адідас-Україна".

25.01.2018 ДП "Адідас-Україна" звернулося до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

25.01.2018 аварійним комісаром ПП "Пліч-Опліч" було складено акт огляду пошкодженого майна (дефектна відомість), в якому встановлено, що з кузову автомобіля "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 під час перевезення зникло 35 ящиків зі 121.

Страховим актом від 23.05.2018 №ДКЦВ-15113 дану подію було визнано позивачем страховим випадком за Договором страхування №40-0105-18-00001 та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 1 122 528, 33 грн.

Платіжним дорученням від 24.05.2018 №10550 позивачем було перераховано на поточний рахунок ДП "Адідас-Україна" страхове відшкодування у розмірі 1 122 528, 33 грн. (за вирахуванням суми франшизи у розмірі 17 025, 00 грн).

Позивач звертався до відповідача з претензіями від 12.06.2018 №03/3496 та від 27.02.2019 №03/1088, в яких просив здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 1 122 528, 33 грн і які були залишені відповідачем без відповіді.

Водночас, матеріали справи містяь докази того, що відповідальність перевізника (експедитора) ТОВ "Еколь Логістікс" була застрахована у ПАТ "АСК "Інго Україна" згідно договору страхування відповідальності транспортного оператора №202000569.17 від 31.07.2017.

Так, листом від 30.11.2018 № 03/7109 позивач звернувся до ПАТ "АСК "Інго Україна", в якому просив повідомити чи зверталося ТОВ "Еколь Логістікс" до ПАТ "АСК "Інго Україна" щодо виплати страхового відшкодування.

Враховуючи наведене, позивач, звертаючись до місцевого господарського суду зазначив, що у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування до останнього відповідно до статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України "Про страхування" та пункту 46.3 Договору страхування №40-0105-18-00001 перейшло право вимоги до особи, винної за заподіяні збитки, а саме до відповідача.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 354 Цивільного кодексу України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об`єктів страхування.

Як зазначалось вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 у даній справі та передаючи справу №910/8331/19 на новий розгляд, зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили повною мірою такого доказу у справі, як Договір №202000569.17, а обмежилися лише цитуванням умов пункту 1.4 розділу VIII цього договору, не врахували правового статусу Відповідача як особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність перед третіми особами під час здійснення нею транспортно-експедиторської діяльності у ПАТ "АСК "Інго Україна", що зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 1194 ЦК України під час визначення обсягу відповідальності відповідача за шкоду, завдану позивачу як новому кредитору у деліктному зобов`язанні, у зв`язку із втратою спірного вантажу під час його перевезення.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов про стягнення з відповідача повної суми страхового відшкодування, не застосували до спірних правовідносин норми статті 1194 Цивільного кодексу України в ракурсі застрахованої відповідальності відповідача та не встановили особу, яка має бути належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Згідно ст. 932 Цивільного кодексу України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; експедитор (транспортний експедитор) - це суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Приписами ст. 13 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено, що експедитор здійснює страхування вантажу та своєї відповідальності згідно із законом та договором транспортного експедирування.

Частинами 2 та 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування; експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2018 при перевезенні експедитором ТОВ "Еколь Логістікс" вантажу замовника ДП "Адідас-Україна" територією України вантаж було частково втрачено.

Так, перевезення вантажу здійснювалося автомобілем "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 , водієм ОСОБА_1 на підставі заявки на автомобільні перевезення вантажів від 24.01.2018 №0183752 щодо перевезення вантажу ДП "Адідас-Україна" складеної відповідно до умов договору № 86/14-ТР від 19.03.2014.

Згідно акту огляду пошкодженого майна (дефектна відомість) від 25.01.2018 складеного аварійним комісаром ПП "Пліч-Опліч" з кузову автомобіля "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_1 під час перевезення зникло 35 ящиків зі 121.

Тож, 25.01.2018 ДП "Адідас-Україна" звернулося до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Частиною 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про страхування" визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування", є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про страхування").

Положеннями ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Частиною 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України "Про страхування" підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: 1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; 2) вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; 4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; 5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) інші випадки, передбачені законом.

Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Відповідно приписів ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов`язаний, зокрема, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, страховим актом від 23.05.2018 №ДКЦВ-15113 дану подію було визнано позивачем страховим випадком за Договором страхування №40-0105-18-00001 та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 1 122 528, 33 грн.

24.05.2018 позивачем було перераховано на поточний рахунок ДП "Адідас-Україна" страхове відшкодування у розмірі 1 122 528, 33 грн (за вирахуванням суми франшизи у розмірі 17 025, 00 грн), що підтверджується платіжним дорученням №10550.

Отже, як зазначає позивач, до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування відповідно до статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України "Про страхування" та пункту 46.3 договору страхування № 40-0105-18-00001 перейшло право вимоги до особи, винної за заподіяні збитки, а саме до відповідача.

Так, статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого деліктного зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018 по справі №910/3165/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №910/2603/17.

За умовами пункту 3.1.6 Договору №22/06, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еколь Логістікс" та Дочірнім підприємством "Адідас-Україна" експедитор зобов`язаний особисто виконувати свої обов`язки за цим договором або залучати до його виконання третіх осіб. При цьому експедитор несе відповідальність за дії третіх осіб у повному обсязі.

Згідно зі статтею 934 Цивільного кодексу України за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, прийнявши товар у пункті завантаження, несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу під час його транспортування до моменту його видачі.

Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 623 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв`язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв`язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правовідносини ДП "Адідас-Україна" та відповідача в частині організації та здійснення перевезень вантажів було врегульовано договором №22/06 від 01.09.2016.

Відповідно до умови пункту 1.1 Договору №22/06 від 01.09.2016 про надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів територією України, укладеного ДП "Адідас-Україна" та відповідачем, останній зобов`язався після отримання заявки за рахунок замовника забезпечити здійснення перевезення його вантажів.

Відповідно до статті 932 Цивільного кодексу України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Тобто, відповідальність за вибір третіх осіб, залучених експедитором до виконання зобов`язань перед замовником несе експедитор (ст. 932 ЦК України та ст. 14 ЗУ "Про транспортно-експедиторську діяльність").

За умовою пункту 3.1.6 Договору №22/06 від 01.09.2016 експедитор зобов`язаний особисто виконувати свої обов`язки за цим договором або залучати до його виконання третіх осіб. При цьому, експедитор (відповідач) несе відповідальність за дії третіх осіб у повному обсязі.

Відповідно до пунктів 5.2 та 5.3 Договору №22/06 від 01.09.2016 відповідач несе відповідальність за своєчасну доставку вантажу у цілісному та збереженому стані. Експедитор несе повну матеріальну відповідальність за вантаж з моменту його отримання до моменту підписання документів, що підтверджують його передачу вантажоодержувачу.

Пунктом 5.4 Договору №22/06 від 01.09.2016 встановлено, що у разі втрати, пошкодження або псування вантажу експедитор (відповідач) сплачує замовнику перевезення повну суму нестачі або вартість пошкодженого вантажу, при цьому за умовою пункту 5.5 цього договору вартість втраченого або пошкодженого майна визначається з урахуванням ПДВ на підставі ТТН та видаткових накладних замовника.

Виходячи з наведених договірних норм, замовник перевезення мав право на повне відшкодування нанесених йому збитків у результаті втрати частини вантажу під час здійснення перевезення саме за рахунок відповідача.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відзначає, що відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Так, 31.07.2017 між Приватним акціонерним товариством "Акціонерна Страхова Компанія "Інго Україна" (змінено назву на Акціонерне товариство "Страхова Компанія "Інго") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еколь Логістікс" укладено договір страхування відповідальності транспортного оператора №202000569.17, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України та відповідних конвенцій і законодавства, що застосовуються стосовно діяльності страхувальника та пов`язані з відшкодуванням збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань згідно договорів щодо надання транспортних/транспортно-експедиторських послуг, укладених страхувальником з іншими особами.

Дата початку дії договору 31.07.2017, дата закінчення дії договору 30.07.2018.

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ договору №202000569.17, застраховано відповідальність страхувальника при здійсненні операцій та наданні послуг з, зокрема, внутрішньо-українського експедирування вантажів відповідно до діючого законодавства України про перевезення вантажів автомобільним транспортом; внутрішньо-українського перевезення вантажів відповідно до діючого законодавства України про перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Згідно п. 1 розділу ІV договору №202000569.17, страховим випадком за договором є виникнення відповідальності страхувальника, зокрема за збитки у результаті повної або часткової втрати, псування, пошкодження або нестачі вантажу, внаслідок: дорожньо-транспортної-пригоди: крадіжки вантажу; намокання вантажу; пожежі; недотримання температурного режиму внаслідок виходу з ладу рефрижераторного обладнання та агрегатів, що використовуються в його роботі.

За умовами п. 1 розділу V договору №202000569.17, відповідальність страховика по кожному страховому випадку обмежена сумами, зокрема за ризиком "втрати й/або пошкодження вантажу" - 5 000 000, 00 грн.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що на момент настання страхової події - часткової втрати вантажу, відповідальність ТОВ "Еколь Логістікс" за збереження вантажу була застрахована у ПрАТ "Акціонерна Страхова Компанія "Інго Україна".

Згідно з частиною 1 статті 619 Цивільного кодексу України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Статтею 1194 Цивільного кодексу України, встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність страхувальника (ТОВ "Еколь Логістікс") у розмірі, який перевищує суму виплаченого страховиком (ПрАТ "Акціонерна Страхова Компанія "Інго Україна") потерпілому страхового відшкодування (ліміт відповідальності страховика) та становить різницю між фактично завданою шкодою і страховою виплатою.

Виходячи з положень статті 1194 Цивільного кодексу України експедитор як страхувальник несе цивільну відповідальність за завдану ним шкоду у зв`язку з викраденням переданого йому для перевезення вантажу в межах різниці між фактичним розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням.

З урахуванням приписів статті 1194 Цивільного кодексу України та статей 13, 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" позивач має право на відшкодування виплаченого ДП "Адідас-Україна" страхового відшкодування за рахунок страховика - ПрАТ "Акціонерна Страхова Компанія "Інго Україна", з можливістю подальшого стягнення з ТОВ ТОВ "Еколь Логістікс" (експедитора) різниці між фактичним розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 по справі №910/1978/17.

Адже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, так як уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, як наслідок, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №755/18006/15-ц.

Слід зазначити, що з матеріалів справи не вбачається та учасниками справи не доведено звернення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна Страхова Компанія "Інго Україна" з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наявного у матеріалах справи листа від 30.11.2018 №03/7109 вбачається, що позивач лише просив ПАТ "АСК "Інго Україна" надати інформацію щодо звернення ТОВ "Еколь Логістікс" до ПАТ "АСК "Інго Україна" щодо виплати страхового відшкодування.

Отже, здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач передусім набув право вимоги до страховика як особи, відповідальної за завдані збитки, а не до експедитора, відповідальність якого в силу приписів статті 1194 Цивільного кодексу України є субсидіарною.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №910/22146/17, Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №910/1978/17, Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №910/3165/17, Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №910/2603/17.

Враховуючи викладене вище, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на передчасність їх заявлення до експедитора.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/8331/19 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/8331/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/8331/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група".

4. Матеріали справи №910/8331/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 22.04.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк