13.04.2021Справа № 910/5588/21
Суддя господарського суду міста Києва Приходько І.В., перевіривши матеріали
позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ВІВА САЛУТІС"
до відповідача WEEIMAII INTERNATIONAL TRADE (TAIZHOU) CO., LTD
про зобов`язання виконати умови контракту,
ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ВІВА САЛУТІС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до WEEIMAII INTERNATIONAL TRADE (TAIZHOU) CO., LTD про зобов`язання виконати умови контракту №W2019/12-18 від 02.12.2019.
Розглянувши матеріали позовної заяви, суд встановив наступне.
Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.
За приписами ст.27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Згідно із ч. ч. 1, 2 статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом про зобов`язання виконати умови контракту №W2019/12-18 від 02.12.2019 укладеного з WEEIMAII INTERNATIONAL TRADE (TAIZHOU) CO., LTD, адреса: (Room 403), NO. 1139, WANCHANG MIDDLE ROAD, CHENGDONG SUBDISTRICT, WENLING, TAIZHOU, ZHEJIANG, CHINA.
В обґрунтування звернення з даним позовом до господарського суду міста Києва позивачем вказано, що останній вважає, що арбітражне застереження, яке визначене в контракті №W2019/12-18 від 02.12.2019 є таким, що неможливо виконати, оскільки сторонами не визначено місця проведення арбітражу та будь-яких інших положень, які б дозволили б встановити дійсні наміри сторін щодо обрання конкретної арбітражної установи та регламенту, за яким має відбуватись розгляд спору.
Разом з цим, позивач посилається на ч. 5 ст. 29 ГПК України, згідно з якою, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
В свою чергу, суд дійшов висновку, що положення ч. 5 ст. 29 ГПК України не підлягають застосуванню у даному спорі, оскільки до спірних відносин застосовуються в першу чергу норми спеціального закону та норми Господарського процесуального кодексу України, які із ним узгоджуються та регулюють порядок розгляду справ за участю іноземних осіб.
Зокрема, відповідно до ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Так, згідно із ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
За приписами ст. 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: 1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; 2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; 3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання; 4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні; 5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців; 6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України; 7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України; 8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні; 9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України; 10) в інших випадках, визначених законами України.
Зі змісту ст. ст. 76, 77 Закону України "Про міжнародне приватне право", суд не вбачає підстав ані виключної підсудності справи, ані таких, що можуть вплинути на прийняття справи до провадження.
У даному випадку (як про це зазначає позивач) спір виник внаслідок не виконання відповідачем свого зобов`язання щодо поставки товару (а не з дії чи події).
Відповідно до ч. 10 ст. 29 ГПК України позови до відповідача, який не має в Україні місцезнаходження чи місця проживання, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна.
Зазначена норма господарського процесу кореспондується із п.2 ч.1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право".
З матеріалів справи вбачається, що доказів наявності у відповідача майна на території України позивачем не подано, як і доказів того, що відповідач на території України має місцезнаходження, філію чи представництво.
Разом з цим, в якості доказу до позовної заяви надано копію контракту №W2019/12-18 від 02.12.2019 у редакціях, викладених виключно англiйською та російською мовами.
Відповідно до частини 1 статті 10 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою.
Згідно зі статтею 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.
Зважаючи на факт того, що на підтвердження договірних відносин між сторонами позивачем надано тільки копію англомовної та російськомовної редакції контракту №W2019/12-18 від 02.12.2019, тоді як безпосередні посилання сторони у позовній заяві здійснюються на пункти контракту №W2019/12-18 від 02.12.2019, що інтерпретовані позивачем українською мовою, існує можливість виникнення суперечностей та помилок у перекладі.
При цьому, умовами контракту №W2019/12-18 від 02.12.2019 не передбачено підсудності справи господарським судам України, в тому числі господарському суду міста Києва.
Натомість, у контракті сторонами визначено Розділ 9. (мовою оригіналу: «9.АРБИТРАЖ»). Так, у пункті 9.1. контракту сторони узгодили, що (мовою оригіналу: « 9.1. Все споры и разногласия, которые могут возникнуть по этому Контракту или в связи с ним подлежат рассмотрению в Международном коммерческом арбитражном суде при Торгово-промышленной палате.»).
Згідно з п. 9.2. контракту (мовою оригіналу: « 9.2. Решение арбитражного суда является окончательним и обязательним для исполнения сторонами.»).
Згідно із ч. 5 ст. 4 ГПК України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном; спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітраж - будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України (додатки № 1 і № 2 до цього Закону).
Відповідно до Положення про Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України (Додаток №1 до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" від 24 лютого 1994 року №4002-XII) 1. Міжнародний комерційний арбітражний суд є самостійною постійно діючою арбітражною установою (третейським судом), що здійснює свою діяльність згідно з Законом України "Про міжнародний комерційний арбітраж". Торгово-промислова палата України затверджує Регламент Міжнародного комерційного арбітражного суду, порядок обчислювання арбітражного збору, ставки гонорарів арбітрів та інших витрат суду, сприяє його діяльності.
Відповідно до ст. 1 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України 27 липня 2017 року № 25(6), 1. Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України (надалі - МКАС) є самостійною постійно діючою арбітражною установою (третейським судом), що здійснює свою діяльність відповідно до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж". 2. Місцезнаходженням МКАС є м. Київ, Україна.
Згідно із ст. 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди. Арбітражна угода укладається в письмовій формі.
При цьому, право сторін погодити передачу спорів, які можуть виникнути між ними з укладеного правочину чи стосовно такого правочину, на розгляд арбітражу ґрунтується на вільному волевиявленні, тобто сторони такого правочину на власний розсуд вирішують питання щодо укладення арбітражної угоди та, відповідно, визначення арбітражу.
За змістом пункту 7 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження та розглядати справи з іноземним елементом, однак наведене не стосується тих випадків, коли між сторонами спору укладено арбітражну угоду, яка є дійсною, не втратила чинність та щодо якої не встановлено неможливості її виконання, оскільки суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, зобов`язаний, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу.
Відповідно до норм пункту 1 статті ІІ Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень, пункту 1 статті IV Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, статті 9 Конституції України, частини 2 статті 13, статей 15, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) державний суд не може нехтувати як визначеними сторонами умовами договору, так і положеннями законодавства, які визначають обов`язковість виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору.
Уклавши арбітражне застереження, позивач реалізував своє волевиявлення на звернення до міжнародного комерційного арбітражу і повинен виконувати обов`язки, які випливають з арбітражного застереження.
Реалізація сторонами права на укладення арбітражної угоди щодо передачі спорів, які виникнуть з укладеного ними правочину чи у зв`язку з ним, на розгляд арбітражу не є відмовою від права на звернення до господарського суду, оскільки являє собою вибір сторонами такого правочину одного із способів реалізації права на звернення за захистом своїх прав.
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3 червня 2020 року у справі №908/1481/19, у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 904/4384/17, а також Північний апеляційний господарський суд у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі № 920/551/20.
Також, суд зазначає, що арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди.
Таким чином, доводи позивача щодо неможливості виконання арбітражного застереження, яке визначене в контракті №W2019/12-18 від 02.12.2019, оскільки сторонами не визначено місця проведення арбітражу та будь-яких інших положень, спростовуються чітко встановленими нормами, викладеними в Положенні про Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України (Додаток №1 до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" від 24 лютого 1994 року №4002-XII) та Регламенті Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України 27 липня 2017 року № 25(6). Так, у вищенаведених нормативно-правових актах визначено, що Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України (надалі - МКАС) є самостійною постійно діючою арбітражною установою (третейським судом), що здійснює свою діяльність відповідно до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж". Торгово-промислова палата України затверджує Регламент Міжнародного комерційного арбітражного суду, порядок обчислювання арбітражного збору, ставки гонорарів арбітрів та інших витрат суду, сприяє його діяльності. Місцезнаходженням МКАС є м. Київ, Україна.
Крім того, судом враховано факт того, що сторони уклали контракт №W2019/12-18 від 02.12.2019 та визначили свої права та обов`язки у англомовній та російськомовній редакціях (п.10.4. контракту), тоді як згідно з частиною 1 статті 10 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою.
Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958, далі - Нью-Йоркська конвенція) закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина 1 статті ІІ Нью-Йоркської конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав.
Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.
За змістом Нью-Йоркської конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 03.03.2020 у справі 920/241/19, а також у постанові Північного апеляційного господарського суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 920/551/20.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Згідно із ч. 6 ст. 175 ГПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
За викладених обставин, з урахуванням правил визначення підсудності, принципу імунітету та автономії арбітражної угоди, суд відмовляє у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, оскільки заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства України, так як спір не підсудний господарським судам України.
Позивач має право звернутися із позовом до міжнародного комерційного арбітражу, визначеного умовами укладеного контракту або до компетентного суду за місцезнаходженням відповідача.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 29, 175, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -
Відмовити у відкритті провадження у справі №910/5588/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 255-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.В. Приходько