ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/15740/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Могил С. К., Уркевич В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Гогусь В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Факторингових Послуг"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.09.2020 (суддя Сівакова В. В.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 (головуючий суддя Тарасенко К. В., судді Іоннікова І. А., Разіна Т. І.)

у справі № 910/15740/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Факторингових Послуг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович

про застосування наслідків нікчемності правочину

(у судове засідання з`явилися представники: позивача - Лаврін О. В., відповідача - Захарова Н. М., третьої особи - Зарецька Д. М.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. У листопаді 2018 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Національні інвестиції" (далі - АТ "Банк "Національні інвестиції", банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг" (далі - ТОВ "ФК "Центр факторингових послуг") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про застосування наслідків недійсності правочинів шляхом: скасування рішення державного реєстратора Київського міського нотаріального округу м. Києва приватного нотаріуса Бойка О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 24014328 від 29.08.2015 та запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності 10973519 від 29.08.2015 з одночасним поновленням запису № 9194617 від 23.03.2015 щодо права власності на спірне майно за АТ "Банк "Національні інвестиції"; скасування рішення державного реєстратора Київського міського нотаріального округу м. Києва приватного нотаріуса Бойка О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 24014328 від 29.08.2015 та запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності 10973546 від 29.08.2015 з одночасним поновленням запису № 9194614 від 25.03.2015 щодо права власності на спірне майно за АТ "Банк "Національні інвестиції".

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки та купівлі-продажу жилого будинку від 29.08.2015, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О. В. (далі - третя особа) та зареєстровані в реєстрі за №№ 1240, 1241. Згідно з цими договорами позивач продав відповідачу земельну ділянку загальною площею 0,187 га, кадастровий номер :05:086:0024 (реєстраційний номер: 31) та розташований на ній жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 1329,20 кв.м (реєстраційний номер: 31) по вул. Луговій, 11-Б у с. Козин, Обухівського р-ну, Київської обл. 29.08.2015 державним реєстратором Київського міського нотаріального округу м. Києва приватним нотаріусом Бойком О. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказане майно та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи щодо зміни власника цього нерухомого майна.

3. На підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 № 613 позивача віднесено до категорії неплатоспроможних. Постановою Правління Національного банку України від 01.12.2015 № 853 відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації банку.

4. Позивач зазначає, що в результаті перевірки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Національні інвестиції" правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було встановлено, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та купівлі-продажу жилого будинку від 29.08.2015 на підставі пунктів 1, 2, 7 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемними. 04.04.2018 позивач направив відповідачу письмове повідомлення № 03/254 про нікчемність вказаних договорів. Проте відповідач не вчинив дій щодо повернення належного позивачу майна.

5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у задоволенні позовних вимог АТ "Банк "Національні інвестиції" відмовлено повністю.

6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 рішення Господарського суду м. Києва від 05.02.2019 скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

7. Постановою Верховного Суду від 19.12.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі № 910/15740/18 скасовано; справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст судових рішень

8. Під час нового розгляду справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2020, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021, провадження у справі № 910/15740/18 закрито. Роз`яснено ТОВ "ФК "Центр Факторингових Послуг", що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загальних судів за правилами цивільного судочинства.

9. Суди виходили з того, що у цій справі позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права на об`єкти нерухомого майна, яке підлягає державній реєстрації, тобто цей спір є спором про право цивільне та має приватноправовий характер. Оскарження рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо житлового будинку та земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею (цією особою) права на це майно. Отже, такий спір має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з матеріалами справи наразі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірні об`єкти нерухомого майна зареєстроване за ОСОБА_1 . Доказів того, що зазначена фізична особа має статус підприємця не подано.

Саме з цих підстав справа у цьому спорі не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до пунктів 6, 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та має розглядатись за правилами цивільного судочинства згідно з приписами статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.09.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "ФК "Центр факторингових послуг" задовольнити в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

11. Скаржник посилається на порушення судами приписів пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України. Зазначає, що правовідносини у цьому спорі виникли на підставі договорів купівлі - продажу житлового будинку і земельної ділянки від 29.08.2015, що були укладені між АТ "Банк "Національні інвестиції" і ТОВ "Євроцентргруп". Враховуючи положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України, спір щодо правочину, яким передбачено перехід права власності на нерухоме майно між юридичними особами, належить до юрисдикції господарського суду, оскільки виник із господарських правовідносин.

12. Посилається на застосування судами в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 906/277/18, постановах Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 910/2720/18, від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19.

13. Позивач наголошує, що у зв`язку з нікчемністю правочину щодо відчуження майна АТ "Банк "Національні інвестиції" на користь ТОВ "Євроцентргруп", який є недійсним з моменту його укладення та не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю, укладені в подальшому ТОВ "Євроцентргруп" правочини також не мають юридичних наслідків для сторін, при цьому вони не підлягають додатково визнанню недійсними, отже у ОСОБА_1 не виникло жодних прав на спірні житловий будинок і земельну ділянку.

14. Право власності на спірний житловий будинок і земельну ділянку перереєстровано з ТОВ "Євроцентргруп" на користь ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 08.08.2019 і 09.08.2019.

15. Скаржник зазначає, що правочини щодо відчуження ТОВ "Євроцентргруп" спірного майна на користь ОСОБА_1 вчинено на шкоду позивачу - ТОВ "ФК "Центр факторингових послуг", тобто є фраудаторними правочинами.

16. Посилається на застосування судами в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896-14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 16.05.2018 у справі № 910/17488/16, від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 04.07.2018 у справі № 826/1476/15 та у справі № 819/353/16, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963, від 11.11.2019 у справі № 760/16751/15-ц, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18.

17. Позивач зазначає, що не подавав заяв про залучення ОСОБА_1 до участі у справі в якості відповідача і останній не був залучений в якості відповідача, а відповідачем по справі фактично було та є ТОВ "Євроцетргруп", з моменту подання позовної заяви та розгляду справи у трьох судових інстанціях, до направлення справи на новий розгляд.

18. Посилається на застосування судами в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17.

19. Також скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та зазначає, що суд апеляційної інстанції протиправно розглянув апеляційну скаргу на оскаржувану ухвалу суду першої інстанції раніше апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 24.09.2020 якою не прийнято до розгляду та повернуто заяву позивача про зміну предмета позову.

Позиція інших учасників справи

20. Відповідач подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані ухвалу і постанову - без змін. У відзиві відповідач зазначає, що суди правильно застосували приписи пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України і таке застосування не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач. Зазначає, що фізична особа ОСОБА_1 , як особа, яка є власником нерухомого майна та щодо якої вчинено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, має виступати в цій справі у якості відповідача, а враховуючи приписи частини другої статті 4, пунктів 6, 13 статті 20 ГПК України, частини першої статті 19 ЦПК України, спір у цій справі має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

21. Від третьої особи надійшла заява про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту п`ятого частини першої статті 296 ГПК України, у якій вона зазначає, що наведені скаржником постанови Верховного Суду не є релевантними, а також зазначає, що висновки судів стосовно того, що предмет спору в цій справі безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичної особи - власника нерухомого майна, узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.05.2018 у справі № 907/1215/15.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів скаржника і висновків судів попередніх інстанцій

22. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

23. Відповідно до приписів статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

24. У статтях 5, 7 та 8 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" зазначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

25. Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності за умови, що такі спори за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Разом з тим частина перша статті 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При визначенні юрисдикційності спору слід ураховувати, що критеріями розмежування між цивільною та іншими юрисдикціями є, по-перше, суб`єктивний склад сторін, однією з яких у спорі є здебільшого фізична особа; по-друге, характер спору про право (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами інших видів судочинства).

Тобто критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 688/2940/16-ц).

26. Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з укладенням між АТ "Банк "Національні інвестиції" і ТОВ "Євроцентргруп" 29.08.2015 договору купівлі - продажу житлового будинку і договору купівлі - продажу земельної ділянки, на підставі яких за відповідачем (ТОВ "Євроцентргруп") зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

27. Звертаючись з позовом, позивач, з урахуванням приписів пунктів 1, 2, 7 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" посилається на нікчемність договорів купівлі - продажу спірного нерухомого майна та просить застосувати наслідки недійсності правочинів, відповідно до приписів статті 216 Цивільного кодексу України, скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо зміни власника спірного нерухомого майна з АТ "Банк "Національні інвестиції" на ТОВ "Євроцентргруп" та записи про проведену державну реєстрацію права власності за ТОВ "Євроценртгруп", з одночасним поновленням записів щодо права власності АТ "Банк "Національні інвестиції".

28. Таким чином, вказаний спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, і за суб`єктним складом, характером та суттю сформованих спірних правовідносин, підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

29. Обставини щодо наявності підстав для вирішення цього спору в порядку господарського судочинства не заперечувалися сторонами під час первісного розгляду справи.

30. Разом з тим, закриваючи під час нового розгляду провадження у справі, суди, з урахуванням того, що під час розгляду справи право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за фізичною особою, зазначили, що саме ця фізична особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є належним відповідачем у такій справі.

31. У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14, у контексті застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України, наведено висновок про те, що юрисдикція спору повинна визначатися безпосередньо на дату звернення позивача до суду, а реєстрація права власності фізичної особи на частину спірного об`єкта нерухомого майна більш як через три роки після відкриття провадження у господарській справі жодним чином не має впливати на правильність визначення юрисдикції у такій справі.

Зворотне застосування правил юрисдикції, за висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14, може призвести до зловживань учасників спору та невиправданого затягування розгляду справи шляхом закриття провадження у справі та передачі справи до іншої юрисдикцій у зв`язку зі зміною суб`єктного складу учасників справи під час її розгляду.

32. Водночас, відповідно до приписів статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

33. Висновки судів попередніх інстанцій, а також доводи відповідача про те, що в результаті реєстрації за фізичною особою в процесі розгляду справи права власності на спірне нерухоме майно, цей спір підлягає вирішенню в порядку іншої юрисдикції, не узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у наведеній постанові (пункт 31 цієї Постанови), а також не узгоджуються із завданнями та основними засадами господарського судочинства, визначеними приписами статті 2 ГПК України.

34. За таких обставин Суд погоджується з доводами скаржника щодо порушення судами першої і апеляційної інстанцій приписів пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

35. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, вказаних висновків Суду не спростовують.

36. Стосовно доводів третьої особи про необхідність закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, Суд зазначає, що зміст наведеної норми процесуального закону свідчить про можливість її застосування у разі відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України. Разом з тим, провадження у цій справі було відкрите на підставі абз. 2 частини другої статті 287 ГПК України.

37. Окрім того, доводи третьої особи про те, що висновки судів стосовно того, що предмет спору в цій справі безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичної особи - власника нерухомого майна, узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.05.2018 у справі № 907/1215/15, Суд відхиляє, оскільки обставини щодо належності спірного нерухомого майна фізичній особі були відомі позивачу у справі № 907/1215/15 на момент звернення з позовною заявою про визнання незаконним (недійсним) та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що свідчить про неподібність правовідносин у справі № 907/1215/15 та справі № 910/15740/18.

38. Стосовно доводів позивача, викладених у касаційній скарзі, по суті заявлених позовних вимог (зокрема, наслідків нікчемності правочинів), а також заявлених в прохальній частині касаційної скарги вимог щодо задоволення позову в повному обсязі, то вони Судом відхиляються з огляду на їх передчасність, оскільки під час нового розгляду справи спір не вирішено по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

39. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (пункт 2 частини першої, абз. 2 частини другої статті 287 ГПК України).

40. Відповідно до частин першої, другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

41. Частинами першою, третьою, четвертою статті 304 ГПК України визначено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд суду першої або апеляційної інстанції.

42. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

43. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 310 ГПК України).

44. Доводи позивача про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень знайшли своє підтвердження за результатами перегляду справи в касаційному порядку, у зв`язку з чим оскаржувані ухвала і постанова підлягають скасуванню, а касаційна скарга - частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

45. Оскільки справа передається для продовження розгляду, розподіл судових витрат у порядку статті 129 ГПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Cуд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Факторингових Послуг" задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.09.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 у справі № 910/15740/18 скасувати.

3. Справу № 910/15740/18 направити для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді С. К. Могил

В. Ю. Уркевич