ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/666/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Томаш", місто Харків,

до Фізичної особи-підприємця Горбачук Юлії Владиславівни, місто Харків,

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариства з обмеженою відповідальністю "Томаш", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Горбачук Юлії Владиславівни, про стягнення заборгованості у сумі 90 730,52 грн.

03 березня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, позовну заяву залишено без руху, із наданням позивачу строку на усунення недоліків - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. З метою встановлення факту отримання позивачем судової кореспонденції, судом здійснено відстеження за поштовим трек-номером на сайті АТ "Укрпошта" та встановлено, що 05 березня 2021 року відправлення вручено. 11 березня 2021 року, тобто в межах встановленого судом десятиденного строку на усунення недоліків, позивач усунув недоліки, які послугували підставою для залишення позовної заяви без руху, шляхом направлення заяви про усунення недоліків (вх. № 5679).

11 березня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/666/21. Розгляд справи № 922/666/21 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено, зокрема, відповідачу, згідно статті 251 ГПК України, п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для подання відзиву на позов.

26 березня 2021 року позивач, реалізовуючи право надане статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, скерував до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 6927), у відповідності до якої останній просить прийняти заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та стягнути з фізичної особи-підприємця Горбачук Юлії Владиславівни 70 860,50 грн., що складає 46 000,00 грн. основної заборгованості, 2 148,49 грн. пені, 20 442,01 грн. штрафу. 30 березня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Томаш" про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 6927 від 26 березня 2021 року). Подальший розгляд справи здійснюється в рамках ціни позову 70 860,50 грн.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином, шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак, поштовий конверти, у якому на адресу відповідача направлялась копія ухвали суду про відкриття провадження, повернулась з поштовою відміткою про невручення, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

До пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, в тому числі, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Отже, з моменту проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, починається обрахунок строку, обумовленого статтею 251 Господарського процесуального кодексу України, для подачі відповідачем відзиву. При цьому відповідач не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух справи відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень та скористатись наданими йому процесуальними правами, проте такими можливостями не скористався. Таким чином, відповідача було повідомлено про розгляд справи та як сторона у справі відповідач повинен було вживати заходів, щоб дізнатися про стан провадження. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 30 вересня 2020 року у справі № Б-39/159-10.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду від 11 березня 2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

23 липня 2020 року між Товариство з обмеженою відповідальністю "Томаш" (постачальник, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем Горбачук Юлією Владиславівною (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки № 491 (далі за текстом - договір), відповідно до якого постачальник зобов`язується систематично поставляти і передати у власність покупця лікарські засоби, медичні вироби та інші товари, які мають право придбати та продавати аптечні заклади та їх структурні підрозділи (далі по тексту - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і вчасно здійснювати його оплату на умовах цього договору (пункт 1.1. договору). Сторони домовились у пункті 2.1. договору, що у зв`язку з неможливістю заздалегідь визначити обсяги кожної партії поставки, сторони домовились про те, що кількість і асортимент товару визначає покупець безпосередньо перед поставкою з наявного на складі постачальника товару. Передача товару від постачальника покупцеві здійснюється на підставі супровідних документів (накладної, акта) (пункт 2.4. договору). Відповідно до пункту 3.1. договору, загальна сума договору складається із суми всіх накладних за даним договором. Ціна товару, сума кожної поставки, відстрочка оплати поставленого товару і розмірі націнки вказуються в накладних, які є невід`ємною частиною даного договору. В разі несплати вартості товару у встановлений термін, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення, а за прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів від дати узгодженого терміну оплати, сплачує постачальнику 30% від загальної вартості несплаченого товару (пункт 6.2. договору). За умовами пункту 7.4. договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2022 року.

Як вказує позивач, відповідачу було поставлено в період з 13 жовтня 2020 року по 24 листопада 2020 року товар, що підтверджується товарно-транспортними накладними (а. с. 18-47, том 1) зі строком для виконання покупцем обов`язку по оплаті - строк оплати 14 та 30 днів з моменту одержання товару. Як зазначає позивача, з боку відповідача не здійснювалось активних дій, покликаних на повну оплату поставленої продукції, відповідачем лише частково сплачено товар на суму 700,00 грн., яку позивач зарахував на погашення заборгованості за попередньою накладною та частково за накладною № 189695 від 27 жовтня 2020 року, що зумовило зменшення суми боргу до 68 140,02 грн., яка не сплачена, що зумовило підприємство-позивача звернутись до суду з метою захисту порушених прав і законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 14, 628 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно положень стаття 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Так, за умовами пункту 2.4. договору, передача товару від постачальника покупцеві здійснюється на підставі супровідних документів (накладної, акта).

В розумінні погоджених сторонами умов договору можна зробити висновок, що поняття "товарно-транспортна накладна" має тотожний зміст до зазначеного в договорі поняття "накладна", та відноситься до товарно-супровідної документації на підставі якої здійснюється поставка товару. При цьому, зазначені товарно-транспортні накладні містять строки здійснення оплати товару (14 днів чи 30 днів з моменту одержання товару), тобто має в своєму змісті умови, які є обов`язковими для учасників господарського зобов`язання - строк виконання покупцем обов`язку по оплаті товару, що додатково підтверджує факт тотожності поняття "накладна" та "товарно-транспортної накладної", оскільки в пункті 3.2. договору визначено, що ціна товару, сума кожної поставки, відстрочка оплати поставленого товару і розмірі націнки вказуються в накладних, які є невід`ємною частиною даного договору.

Перевізником, який значиться у представлених до матеріалів справи товарно-транспортних накладних є Товариство з обмеженою відповідальністю "Томаш". Отже, позивач не залучав третю особу для надання послугу з перевезення, а власними силами доставляв обумовлений товар відповідачу.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, з урахуванням умов договору, з огляду на наявність в товарно-транспортних накладних умов щодо оплати товару, беручи до уваги, що саме позивач виступав особою, яка доставляла обумовлений товар, суд зазначає, що позивачем на підставі товарно-транспортних накладних доведено факт поставки товару відповідачу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов`язання є виконання зобов`язань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов`язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Як встановлено з матеріалів справи, в рамках укладеного договору між зобов`язаними контрагентами були проведені визначені господарські операції, а саме позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар, що підтверджується товарно-транспортними накладними (а. с. 18-47, том 1) в яких містяться відтиски печатки позивача та відповідача, а також підписи уповноважених осіб, які б засвідчували факт отримання товару. Крім того, матеріали справи містять доручення відповідача, за умовами яких можна встановити осіб (Шапка Т.Ю. та Чернова І.П.), яка отримувала від позивача, визначений та узгоджений товар.

Враховуючи, що надані позивачем товарно-транспортні накладні фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

За приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

У відповідності до пункту 3.1 договору, ціна товару, сума кожної поставки, відстрочка оплати поставленого товару і розмірі націнки вказуються в накладних, які є невід`ємною частиною даного договору. Наявні товарно-транспортні накладні містять строк оплати поставленого товару - 14 або 30 днів з дня отримання товару.

Згідно частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторони на власний розсуд, з урахуванням принципу свободи договору, втіленим у цивільному законодавстві, визначили певний проміжок часу (14 або 30 днів з дня поставки) до закінчення якого покупець має можливість здійснити повний розрахунок із продавцем за поставлений товар. Проте, відповідач отриману продукцію оплатив частково, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження вчасної та повної оплати поставленого товару у строки, які обумовлені сторонами, здійснивши оплату поставленого товару на суму 700,00 грн., яка була зарахована позивачем за попередньою накладною та частково за накладною № 189695 від 27 жовтня 2020 року, таким чином сума заборгованості складає 68 140,02 грн. Під час судового розгляду даної справи відповідач частково оплатив позивачу суму основного боргу, внаслідок чого за ним рахується в тому числі, сума основного боргу у розмірі 46 000,00 грн., що зумовило звернення позивача до суду, в порядку статті 46 Господарського процесуального кодексу України, та постановлення ухвали суду від 30 березня 2021 року.

За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак не в повному об`ємі та не в строк, встановлений в договорі, оплатив позивачу його вартість, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги в цій частині, стягуючи з відповідача суму основного боргу в сумі 46 000,00 грн.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 2 148,49 грн. та штрафу в сумі 20 442,01 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

У пункті 6.2. договору встановлено, що в разі несплати вартості товару у встановлений термін, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з розділу 6 договору, приписів статті 231 Господарського кодексу України, суд встановив, що дане нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору. Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням обумовленої сторонами вартості кожної партії поставленого товару та строків поставки по кожній господарській операції із якої обліковуються 14 або 30 днів на проведення оплати поставленого товару, суд встановив, що позивачем арифметично вірно визначено суму пені, що зумовлює задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача суми пені в розмірі 2 148,49 грн.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2статті 231 Господарського кодексу України .

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Таким чином одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить вимогам чинного законодавства та статті 61 Конституції України. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі № 911/1351/17 та від 25 травня 2018 року у справі № 922/1720/17).

Відповідно до пункту 6.2. договору за прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів від дати узгодженого терміну оплати, покупець сплачує постачальнику 30% від загальної вартості несплаченого товару.

Обставина, з якою пов`язується виникнення відповідальності зі сплати штрафу у розмірі 30% від загальної вартості несплаченого товару, є доведеною, адже за матеріалами справи встановлено прострочення покупця понад 30 днів, оскільки грошові кошти за поставлений товар повинні були бути перераховані в повному обсязі з 10 листопада 2020 року по 24 грудня 2020 року на загальну суму 68 140,02 грн., що зроблено відповідачем не було, оплативши товар лише на суму 700,00 грн., яка була зарахована позивачем за попередньою накладкою та частково за накладною № 189695 від 27 жовтня 202 року.

Здійснивши перерахунок штрафу, з урахуванням умов договору та розміру штрафу (30%), а також з огляду на загальну вартість поставленого товару, господарський суд зазначає, що позивачем арифметично вірно вказано суму до стягнення в сумі 20 442,01 грн., що зумовлює задоволення позову в цій частині.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті відповідачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем. Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження повної та вчасної сплати грошових коштів за товар, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе договірні обов`язки, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з урахуванням наведеного.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Горбачук Юлії Владиславівни ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Томаш" (61204, місто Харків, проспект Людвига Свободи, будинок 46-В, квартира 79, ідентифікаційний код юридичної особи 25184975) 46 000,00 грн. основного боргу, 2 148,49 грн. пені, 20 442,01 грн. штрафу, а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 270,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "19" квітня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/666/21