ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/513/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛЮС-М-СЕРВІС", м. Харків
до Державного підприємства "Харківський механічний завод", м. Харків
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2021 р. до Господарського суду Харківської області звернувся Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Плюс-М-Сервіс" з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Харківський механічний завод" збитків у розмірі 34734,46 грн., а також суму судового збору за подання позову.

Позов обґрунтовано тим, що Позивач поніс збитки за Договорами оренди з підстав невиконання Відповідачем обов`язку, встановленого Податковим кодексом України (п. 201.10 ст.201), щодо складання та реєстрації податкових накладних, чим позбавив Позивача права включити суми ПДВ (податок на додану вартість) до складу податкового кредиту, що не дало змогу скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 34 734,46 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №922/513/21, розгляд якої здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Позивачем надано до суду додаткове пояснення щодо своєї позиції шляхом надання клопотання (вх. №1650 від 23.03.2021) про врахування висновків вищої інстанції.

Від Відповідача заяв, клопотань, пояснень, відзиву чи заперечень не надходило. Ухвала суду, яка направлялась на адресу Відповідача отримана за довіреністю 03.03.2021, про свідчить відповідна відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що Відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

При цьому, застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Відповідачем, як Орендодавцем та Позивачем, як Орендарем для здійснення господарської діяльності укладено Договори оренди нежитлового приміщення розташованого за адресою, м. Харків, вул. ЗАЛЮТИНСЬКА, буд. 6.

Відповідно до Договору оренди нежитлового приміщення №71/12-19 від 01.12.2019 року, на виконання умов якого між сторонами було підписано Акти виконаних робіт: Акт № МЗ 0000605 від 30.09.2020 р., на суму 14166,46 грн.; Акт № МЗ 0000651 від 31.10.2020 р., на суму 14308,12 грн.; Акт № МЗ 0000737 від 30.11.2020 р., на суму 14494,12 грн.; Акт № МЗ 0000783 від 31.12.2020 р., на суму 14624,57 грн.; Акт № МЗ 0000039 від 31.01.2021 р., на суму 14814, 68 грн.

Факт оплати підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 228 від 30.09.2020р на суму 14058,00 грн.; № 247 від 09.10.2020р на суму 6000,00 грн.; № 254 від 21.10.2020р на суму 4699,76 грн.; № 269 від 09.11.2020р на суму 1400,00 грн.; № 276 від 24.11.2020р на суму 1728,31 грн.; № 284 від 27.11.2020р на суму 28610,00 грн.; № 308 від 28.12.2020р на суму 5000,00 грн.; № 309 від 29.12.2020р. на суму 9500,00 грн.; № 19 від 29.01.2021р. на суму 16000,00 грн., що складає загальну суму оплати - 86 996,07 грн. з ПДВ, а загальна сума актів складає - 72407,95 грн. з ПДВ, таким чином сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №71/12-19 від 01.12.2019 р. складає - 14 499,35 грн.

На виконання даного договору між Позивачам та Відповідачем було узгоджено наступні рахунки-фактура на відшкодування 30% ПДВ орендної плати: Рахунок-фактура № МЗ 0001234 від 30.09.2020р на суму 1001,89 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001356 від 30.10.2020р на суму 783,16 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001525 від 30.11.2020р на суму 1035,30 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001645 від 31.12.2020р на суму 1044,62 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 00000102 від 31.01.2021р на суму 1058,20грн.

Факт оплати підтверджується наступними платіжними дорученнями: №229 від 30.11.2020 р. на суму 3000,00 грн.; №285 від 27.11.2020 р. на суму 800,00 грн.; №305 від 24.12.2020 р. на суму 1100 грн.; №20 від 29.01.2021 р. на суму 1000,00 грн. Загальна сума оплати складає: 5 900,00грн. з ПДВ. Загальна сума рахунків-фактури складає: 4923,17 грн. з ПДВ.

Сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №71/12-19 від 01.12.2019 р. складає - 5 499,38 грн.

Стосовно Договору оренди нежитлового приміщення №73/12-19 від 01.12.2019 року, де на його виконання було підписано наступні Акти виконаних робіт: Акт № МЗ 0000604 від 30.09.2020 р. на суму 1849,50 грн.; Акт № МЗ 0000650 від 31.10.2020 р. на суму 1867,99 грн.; Акт № МЗ 0000736 від 30.11.2020 р. на суму 1892,28 грн.; Акт № МЗ 0000782 від 31.12.2020 р. на суму 1909,31 грн.; Акт № МЗ 0000038 від 31.01.2021 р. на суму 1934,14 грн.

В підтвердження факту оплати є платіжні дорученнями: № 258 від 21.10.2020р на суму 500,00 грн.; № 250 від 09.10.2020р. на суму 1000,00 грн.; № 270 від 09.11.2020р. на суму 800,00 грн.; № 277 від 24.11.2020р. на суму 400,00 грн.; № 286 від 27.11.2020р. на суму 2700,00 грн.; № 306 від 24.12.2020р. на суму 2000,00 грн.; № 310 від 29.12.2020р. на суму 100,00 грн.; № 22 від 09.01.2021р. на суму 2000,00 грн. Тобто загальна сума оплати складає - 9500,00 грн. з ПДВ, а загальна сума актів складає - 9453,22 грн. з ПДВ.

Сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №73/12-19 від 01.12.2019 р. складає - 1 583,33 грн.

На виконання даного договору між Позивачам та Відповідачем було узгоджено наступні рахунки-фактура на відшкодування 30% ПДВ орендної плати: Рахунок-фактура № МЗ 0001232 від 30.09.2020р на суму 132,11 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001354 від 30.10.2020р на суму 133,43 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001523 від 30.11.2020р на суму 135,16 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001643 від 31.12.2020р на суму 136,38 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0000100 від 31.01.2021р на суму 138,15 грн.

Факт оплати підтверджується наступними платіжними дорученнями: №231 від 30.09.2020 р. на суму 130,00 грн.; № 287 від 27.11.2020 р. на суму 150,00 грн.; № 307 від 24.12.2020 р. на суму 150,00 грн.; № 23 від 29.01.2021 р. на суму 150,00 грн.

Загальна сума оплати складає - 580,00 грн. з ПДВ, а загальна сума рахунків-фактури складає - 675,23 грн. з ПДВ.

Сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №731/12-19 від 01.12.2019 р. складає - 580,00 грн., а загальна сума не зареєстрованого ПДВ складає - 2 163,33 грн. (1 583,33+ 580,00).

По Договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, надання комунальних послуг та компенсацію плати податку на землю №72/12-19 від 01.12.2019 року, відповідно до умов якого були підписані Акти виконаних робіт: Акт № МЗ 0000564 від 30.09.2020 р. на суму 8512,20 грн.; Акт № МЗ 0000634 від 31.10.2020 р. на суму 8512,20 грн.; Акт № МЗ 0000699 від 30.11.2020 р. на суму 8512,20 грн.; Акт № МЗ 0000760 від 31.12.2020 р. на суму 8512,20 грн.; Акт № МЗ 0000007 від 31.01.2021 р. на суму 8512,20 грн.

Платіжними дорученнями підтверджено факт оплати, а саме: № 230 від 30.09.2020 р. на суму 8512,00 грн.; № 248 від 09.10.2020 р. на суму 2000,00 грн.; № 256 від 21.10.2020 р. на суму 4000,00 грн.; № 279 від 24.11.2020 р. на суму 2512,4 грн.; № 297 від 16.12.2020 р. на суму 8512,20 грн.; № 10 від 15.01.2021 р. на суму 8512,20 грн.

Таким чином, загальна сума оплати складає - 34048,80 грн. з ПДВ, по актам - 42561,00 грн. з ПДВ, а загальна сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №72/12-19 від 01.12.2019 р. складає - 7 093,50 грн.

На виконання Договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, надання комунальних послуг та компенсацію плати податку на землю №74/12-19 від 01.12.2019 року були підписані Акти виконаних робіт: Акт № МЗ 0000618 від 30.09.2020 р. на суму 300,24 грн.; Акт № МЗ 0000637 від 31.10.2020 р. на суму 300,24 грн.; Акт № МЗ 0000700 від 30.11.2020р. на суму 300,24 грн.; Акт № МЗ 0000761 від 31.12.2020 р. на суму 300,24 грн.; Акт № МЗ 0000009 від 31.01.2021 р. на суму 300,24 грн.

В підтвердження факту оплати є платіжні доручення: № 232 від 30.09.2020р. на суму 300,00 грн.; № 255 від 21.10.2020 р. на суму 300,24 грн.; № 298 від 16.12.2020 р. на суму 300,24 грн.; № 11 від 15.01.2021 р. на суму 300,24грн., де загальна сума оплати складає - 1200,72 грн. з ПДВ, а загальна сума актів складає: 1501,20 грн. з ПДВ.

А отже не зареєстрованого ПДВ по Договору №74/12-19 від 01.12.2019 р. складає сума 250,16 грн.

Договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, надання комунальних послуг та компенсацію плати податку на землю № 20/04-19 від 01.04.2019 року.

На виконання даного договору між Позивачам та Відповідачем було підписано наступні Акти виконаних робіт: Акт № МЗ 0000576 від 30.09.2020 р. на суму 1485,60 грн.; Акт № МЗ 0000665 від 31.10.2020 р. на суму 1859,09 грн.; Акт № МЗ 0000703 від 30.11.2020р. на суму 5413,60 грн.; Акт № МЗ 0000767 від 31.12.2020 р. на суму 10014,43 грн.; Акт № МЗ 0000015 від 31.01.2021 р. на суму 8890,15 грн.

Факт оплати підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 233 від 30.09.2020 р. на суму 1000,00 грн.; № 296 від 16.12.2020р. на суму 2488,57 грн.;№ 9 від 15.01.2021р. на суму 10014,43 грн.

Загальна сума оплати складає: 13503,00 грн. з ПДВ.

Загальна сума актів складає: 27662,88 грн. з ПДВ.

Загальна сума не зареєстрованого ПДВ по Договору № 20/04-19 від 01.04.2019 р. складає: 3 732,19 грн.

Відповідно до умов Договору оренди нежитлового приміщення №19/04-19 від 01.04.2019 року, сторони підписали Акти виконаних робіт: Акт № МЗ 0000606 від 30.09.2020р. на суму 1633,06 грн.; Акт № МЗ 0000652 від 31.10.2020р на суму 1649,39 грн.; Акт № МЗ 0000738 від 30.11.2020 р на суму 1670,83 грн.; Акт № МЗ 0000784 від 31.12.2020 р. на суму 1685,87 грн.; Акт № МЗ 0000040 від 31.01.2021 р. на суму 1707,78 грн.

Факт оплати підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 249 від 09.10.2020р. на суму 1000,00 грн.; № 257 від 21.10.2020р. на суму 500,00 грн.; № 268 від 09.11.2020р. на суму 800,00 грн.; № 278 від 24.11.2020р. на суму 359,29 грн.; № 282 від 27.11.2020р. на суму 2200,00 грн.; № 304 від 24.12.2020р. на суму 1700,00 грн.; № 311 від 29.12.2020р. на суму 100,00 грн.; № 21 від 29.01.2021р. на суму 1600,00 грн.

Загальна сума оплати складає: 8259,29 грн.

Загальна сума актів складає: 8346,93 грн. з ПДВ.

Сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №19/04-19 від 01.04.2019 р. складає: 1 376,55 грн.

На виконання даного договору між Позивачам та Відповідачем було узгоджено наступні рахунки-фактура на відшкодування 30% ПДВ орендної плати: Рахунок-фактура № МЗ 0001236 від 30.09.2020р на суму 116,65 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 0001358 від 31.10.2020р на суму 117,81 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 00001527 від 30.11.2020р на суму 119,34 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 00001647 від 31.12.2020р на суму 120,41 грн.; Рахунок-фактура № МЗ 00000104 від 31.01.2021р на суму 121,98 грн.

Факт оплати підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 283 від 27.11.2020р. на суму 120,00 грн.

Загальна сума оплати складає: 120,00 грн..

Загальна сума рахунків-фактури складає: 596,19 грн. з ПДВ.

Сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №19/04-19 від 01.04.2019 р. складає: 120,00 грн.

Загальна сума не зареєстрованого ПДВ по Договору №19/04-19 від 01.04.2019 р. складає: 1 496,55 грн. ( 1 376,55+ 120,00)

З вищенаведеного вбачається, що Відповідачем не зареєстрованого ПДВ по вищезазначеним Договорам складає загальну суму 34 734.46 грн. (19 998,73+ 2 163,33+ 7 093,50+250,16+3 732,19+ 1 496,55).

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Приписами статті 2 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає саме порушене право. При цьому відсутність підтвердженого факту порушення прав позивача з боку відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного, невизнаного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

При цьому, як визначено п. 201.4 ст. 201 ПК України, платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця.

У відповідності до п. 201.7 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період. У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених п. 201.1 ст. 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Таким чином, вищезазначеними нормами ПК України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними суми податку можуть бути віднесені покупцем товарів/послуг до складу податкового кредиту.

Разом з тим, Державним підприємством Харківський механічний завод жодних доказів на підтвердження факту реєстрації податкових накладних за укладеним Договорами не надано, та в матеріалах справи такі відсутні.

Згідно зі ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

За змістом ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати порядок у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ст. 224 ГК України).

До складу збитків, згідно зі ст. 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання за договором.

При цьому господарський суд зазначає, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Враховуючи викладені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення вимог п. 201.10 ст. 201 ПК України своєчасно та належним чином не зареєстрував податкові накладні, у зв`язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 34734,46 грн., а відтак, розмір збитків доведено позивачем належними та допустимими доказами. У даному випадку наявний також прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку належним чином скласти та зареєструвати податкову накладну та неможливістю позивача включити суму ПДВ до податкового кредиту (відповідні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, прийнятою Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду).

Окремо суд зауважує, що норми ч.4. ст. 198.6 ПК України регулюють питання строку на протязі якого позивач як отримувач податкового кредиту має право на включення до податкового кредиту суми податку на додану вартість вже отриманих та зареєстрованих відповідачем податкових накладних в ЄДРПН, що у свою чергу відповідачем зроблено не було.

При цьому, пункт 201.10 ст. 201 ПК України визначає граничні строки реєстрації у Єдиному реєстрі податкових накладних для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені, для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

У даному разі матеріали справи не містять доказів реєстрації податкових накладних у визначені п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України строки.

Таким чином, у зв`язку з перерахуванням позивачем на рахунок відповідача коштів згідно наданих до суду договорів (рахунків, актів), відповідач зобов`язаний був зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на відповідні суми ПДВ але в порушення вимог пункту 201.10 статті 201 ПК України відповідач не зареєстрував податкові накладні, що позбавило позивача права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок відображений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17 та правову позицію щодо належного способу захисту Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18.

Зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних для включення до податкового кредиту суми ПДВ виникає з податкового законодавства, яке відносить до податкового кредиту суми податку не лише сплачені, а і нараховані у разі здійснення операцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 927/720/18.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ Гурепка проти України № 2 наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю питомою вагою принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок помилок законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і майном.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський механічний завод" (61174, м. Харків, вул. Залютинська, буд.6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛЮС-М-СЕРВІС" (61174, м. Харків, вул. Залютинська, буд.6, код ЄДРПОУ, ) збитків у розмірі 34734,46 грн., а також суму судового збору у розмірі 2 270,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "22" квітня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін