СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. Справа № 922/3061/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Терещенко О.І. ,

при секретарі судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників сторін:

представник позивача, Чуб С.В.,

представник першого відповідача, не з`явився,

представник другого відповідача, Сабан М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача за вх. №674 Х/1 на рішення господарського суду Харківської області від 27.01.21 (повний текст складено 08.02.21, суддя Хотенець П.В.) у справі № 922/3061/20

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , м.Харків,

до

1.ТОВ "Торговий дім Агродар", м.Харків,

2.ПП "Оліяр", с.Ставчани, Львівська область,

про визнання недійсною поставки

ВСТАНОВИЛА

Фізична особа ОСОБА_1 , м. Харків звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар» м. Харків, та до Приватного підприємства "Оліяр", с. Ставчани, Львівської області, в якій просить суд визнати специфікацію № 04/04 від 04 квітня 2019 року до договору поставки № 71217 від 07 грудня 2017 року недійсною та застосувати правові наслідки недійсності оспорюваного правочину.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Господарським судом Харківської області 27.01.2021 прийнято рішення по справі № 922/3061/20 , яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність порушення корпоративних прав позивача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, фізична ОСОБА_1 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що рішення по справі прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права без врахування усіх обставин справи. Зокрема посилається, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. В даному випадку, підписання директором першого відповідача оспорюваного договору призводить до фінансових обтяжень, як товариства так і всіх його учасників. Наполягає, що обраний позивачем спосіб захисту є найбільш ефективним оскільки його застосування призведе до реального поновлення порушених прав та інтересів позивача. Наполягає, що саме (позивачем) було підписано Договір від 07.12.2017 р. Сторонами виконувалися умови, що передбачені Договором, а не Специфікацією. Мети виконання умов Специфікації у відповідачів не було. Дану Специфікацію Позивач не підписував, печаткою не завіряв, істотні умови не узгоджував, а отже вважає її недійсною. Крім того, заявник апеляційної скарги просить призначити по справі почеркознавчу експертизу, ставлячи під сумнів висновок експерта, який було наданого до справи другим відповідачем.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 р. відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2021 у справі № 922/3061/20.

22.03.2021 р. від другого відповідача по справі на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просять рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу суду, що задоволення судом позову можливо лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права належить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Наголошує, що порушення прав самого товариства внаслідок укладання договору не можна вважати порушенням корпоративних прав учасника товариства. Позивач не є стороною оспорюваної специфікації, тому будь-які права та інтереси позивача внаслідок укладання оспорюваної специфікації порушені не були.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 розгляд справи призначено на 20.04.2021.

05.04.2021 від представника другого відповідача по справі на адресу Східного апеляційного господарського суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2021.

16.04.2021 від представника другого відповідача по справі на адресу Східного апеляційного господарського суду засобами електронного зв`язку надійшла заява з приводу поданого заявником апеляційної скарги клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в якому просить у задоволенні клопотання відмовити. Звертає увагу суду, що порушення корпоративних прав позивача є самостійною підставою для відмови у задоволені позову без необхідності надання оцінки законності оспорюваній специфікації. Посилається на правову позицію, яка викладена у п.8.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 по справі № 916/2084/17 та у п.6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 по справі №905/2559/17.

У судове засідання, призначене на 20.04.2021 , з`явилися представник позивача (заявника апеляційної скарги) та в режимі відеоконференції - представник другого відповідача.

Представник позивача підтримав свої вимоги, викладені у апеляційній скарзі та підтримав своє клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Крім того, також заперечував проти задоволення клопотання про проведення почеркознавчої експертизи посилаючись, що підставою для відмови у задоволенні позову був висновок суду першої інстанції про відсутність порушених прав позивача.

Судова колегія відмовила у задоволенні клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи з огляду на нижче викладене.

Відповідно до приписів ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Підставою для відмови у задоволенні позову по цій справі став висновок суду про відсутність порушення корпоративних прав позивача, у зв`язку з чим, встановлення обставин щодо справжності підпису керівника першого відповідача (він же позивач по цій справі) на оспорюваній специфікації, в даному випадку, не буде впливати на рішення по цій справі з врахуванням доведеності матеріалами справи виконання відповідачами умов зазначеної специфікації.

Крім того, в матеріалах справи міститься відповідний висновок, наданий другим відповідачем по справі. В той же час, суд першої інстанції жодним чином не посилався на нього при прийнятті оскаржуваного рішення.

З огляду на наведене відсутні підстави для за задоволення клопотання позивача про призначення по справі почеркознавчої експертизи.

Представник першого відповідача у судове засідання не з`явився. Про час та місце проведення судового засідання сторони повідомлялися належним чином. Явка представників сторін не визнавалася обов`язковою.

Відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. (ч.1 ст.270 ГПК України)

Заслухавши доповідь головуючого по справі (суддю доповідача), дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив на апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на нижчевикладене.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

07 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" (перший відповідач та постачальник) та Приватним підприємством "Оліяр" (другий відповідач та покупець) було укладено договір поставки № 71217.

Згідно пункту 1.1. договору постачальник бере на себе обов`язок у відповідності до даного договору поставити, а покупець прийняти та оплатити олію соняшникову нерафіновану не виморожену, наливом (товар).

Відповідно до пунктів 1.2. та 5.1. договору асортимент, кількість, ціна за одиницю товару визнається в специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно пункту 1.3. договору замовлення на поставку товару здійснюється за допомогою факсимільного або електронного зв`язку та підтверджується підписанням специфікації.

Пунктом 1.4. договору строк та умови поставки товару зазначається у специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 9.6. договору специфікації, додаткові угоди, додатки укладені відповідно до даного договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Судом першої інстанції також було встановлено, що керівником і підписантом відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" є ОСОБА_1 , який є позивачем по цій справі.

07 грудня 2017 року позивачем був підписаних договір № 71217.

Згідно пояснень другого відповідача, зазначений договір виконувався як першим відповідачем так у другим відповідачем. Зазначене твердження не спростовано позивачем при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

На початку 2020 року Приватним підприємством "Оліяр" було повідомлено позивача, як керівника першого відповідача, про наявність підписаної ним Специфікації № 04/04 від 04 квітня 2019 року до договору.

За цією специфікацією постачальник поставляє товар, а саме олію соняшникову нерафіновану у кількості 2500 т. загальною вартістю (в тому числі ПДВ 20%) 50002500,00 грн.

Покупець проводить оплату товару на поточний рахунок постачальника, 50% згідно отриманого рахунку. Строк поставки з 04 квітня 2019 року по 01 вересня 2019 року. Поставка здійснюється на умовах DAP. Датою поставки вважається дата, зазначена у видатковій накладній, що підписана уповноваженою особою покупця.

З матеріалів справи також вбачається, що в період 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар» та Приватним підприємством "Оліяр" було укладено ряд специфікацій, зокрема: специфікація № 09/01 від 09 січня 2019 року, специфікація № 20/02 від 20 лютого 2019 року, специфікація № 01/03 від 01 березня 2019 року, специфікація № 04/03 від 04 березня 2019 року, специфікація № 03/04 від 03 квітня 2019 року, оспорювану специфікацію, специфікація № 08/05 від 08 травня 2019 року, специфікація № 16/05 від 16 травня 2019 року, специфікація № 20/05 від 20 травня 2019 року, специфікація № 21/05 від 21 травня 2019 року, специфікація № 27/05 від 27 травня 2019 року, специфікація № 04/06 від 04 червня 2019 року, специфікація № 03/07 від 03 липня 2019 року.

Матеріали справи містять видаткові накладні: № 23/01-8 від 23 січня 2019 року, № 03/03-3 від 03 березня 2019 року, №16/03-3 від 16 березня 2019 року, 02/04-7 від 02 квітня 2019 року, №20/04-2 від 20 квітня 2019 року, №13/05-1 від 13 травня 2019 року, №24/05-2 від 24 травня 2019 року, №01/06-2 від 01 червня 2019 року, №09/06-2 від 09 червня 2019 року, №08/06-3 від 08 червня 2019 року, в яких є посилання не тільки на умови договору, але також на специфікації.

Судом першої інстанції також було встановлено що у розділі 10 Договору №71217 від 07.12.2017 р. вказано електронну адресу першого відповідача:

04 квітня 2019 року о 10.23 годин на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ОСОБА_2 працює у Приватному підприємстві «Оліяр» на посаді менеджера (управителя) з постачання, що підтверджується наказом № ОЛ000000066-к про прийняття на роботу від 05 квітня 2018 р.) з електронної адреси (найменування адресата «Агродар ТД - ОСОБА_1 ) було надіслано наступні файли: Олияр 003.jpg (142 Кбайт), Олияр 004.jpg (290 Кбайт).

Файл Олияр 003.jpg (142 Кбайт) - це рахунок-фактура № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

Файл Олияр 004.jpg (290 Кбайт) - це специфікація № 04/04 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

Згідно витягу № станом на 04 квітня 2019 року по Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" у графі "Перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі частки кожного із засновників (учасників); прізвище, ім`я, по батькові, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код юридичної особи, якщо засновник - юридична особа" зазначено "ОСОБА_1", АДРЕСА_1 , розмір внеску до статутного фонду - 60500.00 грн.; кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_1 ", АДРЕСА_1 ".

У графі "Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" зазначено ОСОБА_1 ", 01 березня 2011 року (згідно статуту) - керівник, ОСОБА_1 ", 01 березня 2011 року (згідно статуту) - підписант".

Тобто, позивач, учасник першого відповідача та директор першого відповідача є однією особою.

Як зазначалося вище, позивач, наполягаючи, що відповідачами виконувалися умови, що передбачені договором № 71217 від 07.12.2017 р., а не Специфікацією, та на відсутність у відповідачів наміру виконувати спірну специфікацію звернувся до суду з відповідним позовом. При цьому зазначив, що дану Специфікацію він не підписував, печаткою не завіряв, істотні умови не узгоджував, а отже вважає її недійсною.

Судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог було відмовлено з посиланням на недоведеність позивачем порушення саме його корпоративних прав.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи нижче викладене.

Стаття 15 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Стаття 16 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначає способами захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є і такий спосіб захисту , як визнання правочину недійсним.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем/ами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, не встановивши, які права чи інтереси позивача порушені, не можна зробити висновок про визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину.

Частиною першою стаття 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 234 Цивільного кодексу України встановлює, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників регулюються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю.»

Відповідно до приписів статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають право: брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; брати участь у розподілі прибутку підприємства; отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість. Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства.

Пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи у спорах, які виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Тобто, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги щодо оспорення правочину, укладеного юридичною особою, порушенням останнім у ході статутної діяльності корпоративних прав такого учасника (засновника, акціонера, члена), то цей спір відноситься до юрисдикції господарських судів.

Схожі за змістом висновки викладені Великою палатою Верховного суду у постановах від 28 серпня 2018 року по справі № 902/458/16, від 12 вересня 2018 року по справі № 308/11659/16-ц, від 13 березня 2019 року по справі № 916/3245/17, від 11 червня 2019 року по справі № 922/2005/18, від 12 червня 2019 року по справі №916/542/18.

Звертаючись до суду з позовом, позивач наголошує на наявність незгоди засновника та підписанта юридичної особи щодо визнання недійсним укладеного цією юридичною особою договору.

Судова колегія зазначає, що за результатами розгляду спору про визнання недійсним оспорюваного правочину вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність недійсність правочину передбачених законом але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Визнання правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину. У разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справі №910/14910/18 від 16.12.2020

При цьому, порушення прав самого товариства внаслідок укладання договору, не можна вважати порушенням корпоративних прав учасника товариства. Ці поняття не є тотожними. Учасник звертається до суду з таким позовом не за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, а за захистом прав та інтересів товариства, що суперечить ч. 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач не є стороною оспорюваної специфікації, не набував будь-яких прав та обов`язків за цією оспорюваною специфікацією, тому будь-які права та інтереси позивача, внаслідок укладання оспорюваної специфікації порушені не були, що в силу ст.2 Господарського процесуального кодексу України унеможливлює задоволення його позовних вимог про визнання оспорюваної специфікації недійсною.

Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не передбачає право учасника товариства з обмеженою відповідальністю оспорювати в судовому порядку як значний правочин товариства, який вчинений з порушенням порядку надання згоди уповноваженими на те органами товариства, так і правочин із заінтересованістю.

Крім того, посилання заявника апеляційної скарги на те, що у зв`язку підписанням директором першого відповідача оспорюваного договору призводить до фінансових обтяжень як товариства так і всіх його учасників є необґрунтованим, оскільки за змістом оспорюваної специфікації зобов`язання щодо здійснення оплати у першого відповідача відсутні, а тому жодних фінансових обтяжень перший відповідач не набував.

Судова колегія зазначає, що наявність фінансових обтяжень була відсутня серед підстав позовних вимог, а тому, в даному випадку, підлягає застосуванню ч.5 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Посилання заявника апеляційної скарги на висновки, що викладені Науково-консультативною радою при Верховному суді, які зазначені в ухвалі Верховного суду від 20.07.2020 по справі №904/920/19 є необґрунтованими, оскільки відповідний висновок зазначається Верховним Судом у даній ухвалі як одна із підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. В той же час, ухвалою Великої палати Верховного Суду від 15.09.2020 було повернуто справу відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для розгляду питання про відступ від правового висновку щодо застосувань норм права, викладеного в раніше ухвалених постановах від 8 і 15 жовтня 2019 р. у справах №916/2084/17 і № 905/2559/17. Від 3 грудня 2019 р. у справі № 904/10956/16 (з урахуванням ухвали від 17 грудня 2019 р. у справі № 916/1731/18.

Твердження заявника апеляційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб захисту є найбільш ефективним, оскільки його застосування призведе до реального поновлення порушених прав та інтересів позивача є необґрунтованим, оскільки позивач в жодній заяві по суті не зазначив, яким чином визнання недійсним оспорюваної специфікації призведе до відновлення порушених корпоративних прав.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що були всі підстави для звернення з позовом, так як наявна пряма незгода засновника та підписанта юридичної особи щодо укладеної ним специфікації є необґрунтованими, оскільки за правочином, укладеним товариством, права та обов`язки набуває саме товариство, як сторона правочину. При цьому, права та обов`язки безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюються. Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи. Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасників юридичної особи.

Судова колегія також вважає за необхідне розглянути доводи заявника апеляційної скарги про недійсність специфікації,

Умовами Договору № 71217 від 07.12.2017 р., зокрема п.п.1.2, 1.3, 1.4, 3.2, 3.3, 5.1, 5.2, 9.4, 9.5, 9.6, передбачено укладання специфікацій, які є невід`ємною частиною договору.

З матеріалів справи вбачається, що в період 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар» та Приватним підприємством "Оліяр" було укладено ряд специфікацій, зокрема: специфікація № 09/01 від 09 січня 2019 року, специфікація № 20/02 від 20 лютого 2019 року, специфікація № 01/03 від 01 березня 2019 року, специфікація № 04/03 від 04 березня 2019 року, специфікація №03/04 від 03 квітня 2019 року, оспорювану специфікацію, специфікація № 08/05 від 08 травня 2019 року, специфікація № 16/05 від 16 травня 2019 року, специфікація № 20/05 від 20 травня 2019 року, специфікація № 21/05 від 21 травня 2019 року, специфікація № 27/05 від 27 травня 2019 року, специфікація № 04/06 від 04 червня 2019 року, специфікація № 03/07 від 03 липня 2019 року.

Матеріали справи також містять видаткові накладні: № 23/01-8 від 23 січня 2019 року, № 03/03-3 від 03 березня 2019 року, №16/03-3 від 16 березня 2019 року, 02/04-7 від 02 квітня 2019 року, №20/04-2 від 20 квітня 2019 року, №13/05-1 від 13 травня 2019 року, №24/05-2 від 24 травня 2019 року, №01/06-2 від 01 червня 2019 року, №09/06-2 від 09 червня 2019 року, №08/06-3 від 08 червня 2019 року, в яких є посилання не тільки на умови договору а і на специфікації.

З огляду на наведене, твердження заявника апеляційної скарги, що відповідачі виконували зобов`язання тільки за Договором № 712217 від 07.12.2017 та не виконували зобов`язання, що виникали на підставі специфікацій, спростовуються матеріалами справи.

Судова колегія зазначає, що фіктивний правочин це правочин який не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, ознаки фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна із сторін намагалася досягти певного правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним.

З огляду на наведене, позивач який вимагає визнання правочину недійсним повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Надаючи рахунок № 04/04-1 від 04.04.2019 на здійснення оплати, який містить посилання на специфікацію № 04/04-1 від 04.04.2019 із своєї офіційної електронної адреси, перший відповідач , в особі керівника, бажав настання правових наслідків обумовлених оспорюваним правочином.

В свою чергу, другий відповідач, виконуючи умови специфікації № 04/04 від 04 квітня 2019, здійснив відповідні платежі, що підтверджується платіжним дорученням №2777 від 05 квітня 2019 на суму 11 471 250,00 грн, № 165 від 05 квітня 2019 року на суму 9 530 000 грн, № 2337 від 05 квітня 2019 р. на суму 4 000 000 грн, № 667 від 09 квітня 2019 р. на суму 10 001 250 грн, № 2405 від 09 квітня 2019 на суму 5 000 000 грн, № 174 від 09 квітня 2019 на суму 8 000 000 грн, № 175 від 09 квітня 2019 р. на суму 2 000 000 грн.

Як свідчать матеріали справи, протягом тривалого проміжку часу, починаючи з моменту отримання грошових коштів від другого відповідача за оспорюваною специфікацією, позивачем та першим відповідачем взагалі не ставилося питання про визнання недійсною оспорюваної специфікації та не висловлювалося жодних заперечень або непогоджень відносно її змісту та умов, а також не ініціювалося та не вчинялось дій по поверненню сплачених за оспорюваною специфікацією грошових коштів, як помилково сплачених.

Крім того, вимога позивача про застосування наслідків недійсності правочину стосується не нікчемного правочину, а оспорюваного правочину. Враховуючи те, що застосування у разі визнання недійсним правочину наслідків недійсності цього правочину (двосторонньої реституції) не призведе до відновлення або іншого ефективного захисту прав позивача, так як реституція у разі недійсності специфікації, застосування якої позивач вважає наслідком визнання недійсним специфікації у цьому спорі, призведе до приведення у первісний стан сторін специфікації, однак не матиме наслідком передання виконаного за специфікацією не стороні цього правочину - позивачу.

Відповідно до приписів ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. (ст.276 ГПК України)

В даному випадку, судова колегія приходить до висновку, що рішення по справі було прийнято судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 , м.Харків, на рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2021 у справі № 922/3061/20 - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2021 у справі №922/3061/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.04.2021

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Терещенко