ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Харків Справа № 913/679/20
Провадження № 30/913/679/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД», м. Київ
до відповідача Приватного підприємства «Будівельник-Ран», м. Рубіжне Луганської області
про стягнення 67 634 грн 38 коп.
Суддя Голенко І.П.
Секретар судового засідання Саутенко К.О.
У засіданні брали участь:
від позивача: представник не прибув;
від відповідача: Шарко Д.Р., адвокат, довіреність б/н від 10.12.2020.
В С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару, що стало підставою для нарахування штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення платежів.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 29.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 913/679/20; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 19.01.2020 об 11-00 год.
Ухвалою суду від 19.01.2021 підготовче засідання у справі було відкладено на 02.02.2021 об 11-30 год.
Крім того, відповідач наголошує на тому, що позовна заява підписана неуповноваженою особою, оскільки на підтвердження повноважень представника позивача було надано копію ордеру серії КС № 644322 від 01.12.2020, в той час, як норми чинного законодавства передбачають, що повноваження представника позивача, який є адвокатом, повинні бути підтвердженні лише оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю.
Клопотанням б/н від 01.02.2021 відповідач просить зменшити заявлені позивачем до стягнення витрати на оплату правничої (правової) допомоги до 4000,00 грн у зв`язку з неподанням позивачем належних доказів, які підтверджують понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката, не співмірністю таких витрат із складністю справи, обсягом виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом та їх часткову непов`язаність з розглядом справи.
Ухвалою суду від 02.02.2021 підготовче засідання у справі було відкладено на 16.02.2021 на 12-00 год.
Ухвалою господарського суду Луганської області від 16.02.2021 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів; підготовче засідання відкладено на 02.03.2021 об 11-00 год.
Письмовою заявою б/н від 01.03.2021, яка за своєю формою та змістом відповідає ознакам письмових пояснень, позивачем з посиланням на ст. 534 ЦК України було заявлено вимоги про:
« 1. Зарахування сум сплачених відповідачем на користь позивача, в рахунок погашення позовних вимог відповідно до умов черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням у першу чергу витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу, а саме:
b. Судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог, виходячи зі сплаченої суми 2102,00 грн як витрати кредитора, пов`язані з одержанням;
c. Інфляційні 109,61 грн;
d. Пеня 2211,49 грн;
e. 3% річних 552,00 грн;
b. Залишок штрафу до стягнення 8434,06 грн».
При цьому, відповідного клопотання про зменшення розміру позовних вимог позивачем подано не було.
Ухвалою від 02.03.2021 господарським судом Луганської області відхилено вимогу позивача про застосування до даних правовідносин приписів ст. 534 ЦК України; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.03.2021 об 11-00 год.
17.03.2021 року господарський суд Луганської області розпочав розгляд справи по суті.
У судовому засіданні 17.03.2021 судом оголошено перерву до 13.04.2021 року.
13.04.2021 року після перерви у судове засідання прибув повноважний представник відповідача.
Позивач участь свого представника у судових засіданнях з розгляду даної справи жодного разу не забезпечив, клопотанням від 01.02.2021 просив розглядати справу за відсутності свого представника, за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини.
09 січня 2019 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 32/2019 (далі - договір) (зворотня сторона а.с. 6-8), згідно умов п. 1.1 якого позивач зобов`язався систематично постачати і передавати у власність відповідачу товар, передбачений у рахунках-фактурах, видаткових накладних або специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього договору.
Відповідно до п.п. 5.1, 5.3 договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, передбаченою у рахунку-фактурі або специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору. Ціна договору складається з сум вартості товарів, поставлених за всіма підписаними сторонами видатковими накладними протягом всього строку дії договору.
Згідно з п. 6.2 договору покупець зобов`язаний оплатити вартість товару, вказаний в рахунку-фактурі, та згідно виставленого рахунку, протягом 7 (семи) календарних днів з моменту відвантаження товару.
Пунктом 6.7 договору сторони дійшли згоди про те, що в разі наявності у покупця простроченої заборгованості за отриманий товар на момент перерахування грошових коштів, постачальник має право зарахувати такий платіж покупця, як розрахунок за попередньо отриманий товар, не приймаючи до уваги призначення платежу, вказане в платіжному документі.
В разі порушення покупцем умов оплати згідно п 6.2 більш ніж на 30 календарних днів, покупець окрім пені згідно п.11.1, сплачує постачальнику за кожні наступні тридцять днів прострочення штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу (п. 6.8 договору).
Відповідно до п. 11.1 договору покупець несе відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань нараховується пеня згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та Господарського кодексу України від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У п. 12.2 договору сторони дійшли згоди щодо необмеження строку позовної давності, строку нарахування пені та штрафних санкцій, а також їх стягнення за цим договором.
Згідно з умовами п. 13.1 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (з 09.01.2019) та діє до 31 грудня 2019 року, або до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
За відсутністю письмових заперечень однієї із сторін, висловлених не пізніше як за 10 днів до закінчення терміну дії цього договору, він вважається пролонгованим на наступний рік включно (п. 13.3 договору).
В матеріалах справи відсутні будь-які письмові заперечення сторін щодо закінчення строку дії цього договору, а тому вважається пролонгованим.
Факт отримання відповідачем товару підтверджується підписами та печатками відповідача на вказаних видаткових накладних та не заперечується сторонами у справі (а. с. 9-10).
Матеріали справи містять виставлені позивачем рахунки на оплату поставленого відповідачу товару (а. с. 11-12).
У порушення своїх зобов`язань за договором відповідач оплату поставленого позивачем товару здійснював несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Крім того, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем по кожній видатковій накладній окремо нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних за період з 04.07.2020 по 07.12.2020 у загальній сумі 552,00 грн та інфляційні втрати за окремими видатковими накладними за період з липня 2020 року по листопад 2020 року (включно) у загальній сумі 109,61 грн (з урахуванням кожного окремого періоду прострочення платежу).
Дослідивши обставини справи, заслухавши присутнього під час розгляду справи представника відповідача, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.
Судом встановлено, що спір виник через порушення відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього грошову суму.
Згідно з ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються положення Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства. Вказана норма за своїм змістом кореспондується з приписами п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Пунктом 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З урахуванням положень п. 6.2 договору, згідно з яким покупець зобов`язаний оплатити вартість товару протягом 7 (семи) календарних днів з моменту його відвантаження, судом встановлено, що товар поставлений позивачем:
Поряд з наведеним, суд вказує, що позивачем було невірно визначено строки виконання грошового зобов`язання щодо оплати товару, та як слідство, невірно визначено періоди прострочення відповідачем грошового зобов`язання.
Пунктом 6.7 договору сторони дійшли згоди про те, що в разі наявності у покупця простроченої заборгованості за отриманий товар на момент перерахування грошових коштів, постачальник має право зарахувати такий платіж покупця, як розрахунок за попередньо отриманий товар, не приймаючи до уваги призначення платежу, вказане в платіжному документі.
Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.
Згідно матеріалів справи, позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду - 09.12.2020 згідно відмітки відділення поштового зв`язку на конверті (а. с. 24).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем за прострочення строків оплати товару було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 04.07.2020 по 07.12.2020 у сумі 522,00 грн (з урахуванням кожного окремого періоду прострочення платежу).
Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасну та неповну оплату товару встановив, що позивачем при розрахунку не були враховані часткові оплати, у зв`язку з чим допущені арифметичні помилки.
За розрахунком суду, зробленого за допомогою "Юридичної інформаційно - пошукової системи "Законодавство", суми 3% річних мають становити:
Таким чином, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога про стягнення 3% річних у загальному розмірі 204,32 грн.
Позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні нарахування за період з липня 2020 року по листопад 2020 року (включно) у загальній сумі 109,61 грн та, як вже було зазначено судом, позивач не вірно визначив суму основної заборгованості (без урахування здійснених відповідачем оплат суми боргу).
Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що він не відповідає фактичним обставинам з наступних підстав.
Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа (включно) відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця.
Приписами статті 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - дефляція, то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення (така правова позиція Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду висловлена у постанові від 24.09.2020 у справі № 915/2095/19).
Таким чином, за розрахунком суду інфляційні нарахування з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, мають становити:
Таким чином, обґрунтованою є вимога про стягнення інфляційних втрат у загальному розмірі 221,12 грн.
У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.
Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).
За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до п. 11.1 договору покупець несе відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань нараховується пеня згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та Господарського кодексу України від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 2211,49 грн за період з 04.07.2020 по 07.12.2020 (згідно розрахунку наведеному у позові).
Перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що зазначений розрахунок є невірним, оскільки позивачем невірно визначений період її нарахування, а також не враховано суми здійснених відповідачем оплат.
Так, здійснивши власний розрахунок суми пені, судом встановлено, що розмір пені повинен становити:
Отже, вимога про стягнення з відповідача пені заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню у загальному розмірі 817,27 грн.
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 6.8 договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем умов п. 6.2 договору (щодо строку оплати товару) більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, окрім суми пені, покупець повинен сплатити постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу, за кожні наступні тридцять днів прострочення.
За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України).
При цьому, пеня може обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання не лише за кожен день прострочення виконання, а й місяць (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у п. 73 постанови у справі № 444/9519/12).
Така правова позиція Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду висловлена у постанові від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17.
З урахуванням викладеного, пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Отже, штраф має одноразовий характер, він не нараховується за кожен день прострочення, як пеня, а стягується одноразово в разі порушення зобов`язання зобов`язаною стороною.
Таким чином, частково обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 2278,02 грн.
Суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що дана позовна заява підписана неуповноваженою особою.
На підтвердження повноважень адвоката Стельниковича В.А. разом з позовною заявою до суду було надано копію ордеру серії КС № 644322 від 01.12.2020, яка була прошита разом з позовними матеріалами та засвідчена належним чином.
Відповідно до частини першої статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 7 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
За приписами статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
Згідно з пунктом 14 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, за стадіями їх створення, а саме: оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені як оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат має право, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.
У рішенні Національної асоціації адвокатів України від 4 серпня 2017 року № 162 вказано на те, що відмітка про посвідчення копії ордера на надання правової допомоги має складатися зі слів Згідно з оригіналом, особистого підпису адвоката (або керівника адвокатського об`єднання/адвокатського бюро, у випадку якщо ордер видається адвокатським об`єднанням/адвокатським бюро), який засвідчує копію, його ініціалів та прізвища, а також дати засвідчення копії (така правова позиція Великої палати Верховного суду висловлена у постанові від 01.07.2020 у справі № 320/5420/18).
Як свідчать матеріалами справи, на підтвердження повноважень на представництво позивача до позовної заяви додано: копії ордера серії КС № 644322 від 01.12.2020 та договору про надання правової допомоги від 25.05.2017 № 3006/Б, які засвідчені тимчасово виконуючим обов`язки керівника як засновника Адвокатського бюро Стельниковича В.А. у встановленому порядку.
Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 та 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та її обставинами частково, а тому підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 204,32 грн, інфляційних нарахувань в сумі 221,12 грн, пені в розмірі 817,27 грн та штрафу у розмірі 2278,02 грн.
У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.
Вирішуючи питання щодо судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Тому питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката буде вирішено судом в додатковому рішенні за умови надання позивачем відповідних доказів у встановлений законом строк.
У зв`язку з чим, заявлене відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у даному випадку не вирішується.
Вирішуючи питання щодо судового збору суд зазначає наступне.
Так, пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Таким чином, повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору у розмірі 165,24 грн може бути здійснено з урахуванням вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за його клопотанням.
Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у розмірі 120,44 грн покладається на відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 91, 120, 123, 129, 178, 202, п. 2 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов задовольнити частково.
4. В решті позову відмовити.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У відповідності до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України та порядку, визначеному пп. 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.04.2021.

Суддя І.П. Голенко