Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Господарський суд Харківської області 06 квітня 2021 року м. Харків
справа № 922/4198/20
склад суду:суддя Бринцев О.В.
секретар судового засідання:Гула Д.В.
позивач:Азово-Чорноморська інвестиційна компанія у формі Товариства з обмеженою відповідальністю
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА МІЖРЕГІОНАЛЬНА ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ"
відповідач-1: Публічне акціонерне товариство "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА"
відповідач-2:Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА"
вимоги позивача:визнання недійсним договору
представник позивача:Орлов А.А.
представник відповідача-1:Шилець А.Р.
представник відповідача-2:Романченко О.М.
представник третьої особи: не з`явився

ОПИСОВА ЧАСТИНА

1. СУТЬ СПОРУ.

1.1. Позивач є іпотекодавцем за іпотечним договором. Без його, позивача, згоди Відповідач-1 відступив відповідачеві-2 права вимоги за цим договором. Позивач вважає, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором є недійсним, оскільки суперечить вимогам закону та порушує його права. Стверджує, що без його згоди як іпотекодавця договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором міг би бути укладений виключно у разі одночасного відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням в цілому. Наразі ж цього не було. Лише частина основного зобов`язання відступлена відповідачу-2, а решта перейшла третій особі.

1.2. Відповідачі проти позову заперечують. Стверджують, що згода іпотекодавця на укладення спірного договору їм не потрібна з таких причин. По-перше, права вимоги за основним зобов`язанням були відступлені саме відповідачу-2, а не третій особі. Їй відступлені інші права. По-друге, навіть у разі, якщо права вимоги за основним зобов`язанням були поділені між відповідачем-2 і третьою особою, то все одно відповідачеві-2 перейшла принаймні їх основна частина (право вимоги основного боргу). Це, на думку відповідачів, звільняє їх від необхідності одержання згоди іпотекодавця на відступлення прав вимоги за іпотечним договором. Крім того, на думку відповідачів, відступлення прав вимоги за іпотечним договором без згоди іпотекодавця само по собі не порушує права останнього, навіть у разі якщо б його згода на це дійсно була потрібна.

2. ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

2.1. В 2008 році АКБ "Меркурій" та позивач "Азово-Чорноморська інвестиційна компанія" у формі ТОВ уклали договір на кредитну лінію від 21.01.2008 №2-25К-02 (далі - Кредитний договір) (т.I, а.с.12-14). Згідно з ним позичальник (позивач) одержав кредит в сумі 7.566.200,00 грн.

2.2. На забезпечення виконання вимог за Кредитним договором ті ж сторони уклали Іпотечний договір від 21.01.2008 №16-03-09 (далі - Іпотечний договір) (т.I, а.с.15-16). Предметом цього договору є нежитлові приміщення третього поверху №1-6,8-20 в. літ А-3 загальною площею 357,3 кв. м, які розташовані за адресою: Харківська область м. Харків вул. Сумська, 96 (далі - Майно), які належать на праві власності позивачеві.

2.3. В 2014 році ПАТ Банк "Меркурій" відступив на користь ПАТ "Банк Золоті ворота" право вимоги за Кредитним договором строкової заборгованості позивача у розмірі 7.566.200,00 грн. Підставою відступлення є договір від 07.02.2014 відступлення права вимоги за договором №2-25К-02 на кредитну лінію від 21.01.2008 (далі - Договір відступлення вимоги-2014) (т.I, а.с.17-20).

2.4. Того ж дня ПАТ Банк "Меркурій" відступив на користь ПАТ "Банк Золоті ворота" права вимоги за Іпотечним договором. Підставою відступлення є договір від 07.02.2014 про відступлення права вимоги за іпотечним договором №16-03-09, посвідченого Зубарєвим І.Ю приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 21 січня 2008 року, реєстровий №369 (далі - Договір відступлення іпотеки-2014) (т.I, а.с.21-22).

2.5. В 2015 році ПАТ Банк "Меркурій" відступив на користь третьої особи ТОВ "Азово-Чорноморська іпотечна компанія" (в подальшому перейменованої на ТОВ "Українська міжрегіональна фінансова компанія") право вимоги за Кредитним договором заборгованості позивача в сумі 1.104.705,09 грн. Підставою відступлення є договір про відступлення права вимоги від 11.06.2015 №5 (далі - Договір відступлення вимоги-2015) (т.I, а.с.23-26).

2.6. В 2018 році відповідач-1 ПАТ "Банк Золоті ворота" відступив на користь відповідача-2 ТОВ "ФК "Женева" право вимоги, котрі раніше були набуті ним на підставі Договору відступлення вимоги-2014. Підставою відступлення цих прав відповідачеві-2 є договір про відступлення прав вимоги від 05.01.2018 №173 (далі - Договір відступлення вимоги-2018) (т.I, а.с.29-34).

2.7. Того ж дня відповідач-1 ПАТ "Банк Золоті ворота" відступив на користь відповідача-2 ТОВ "ФК "Женева" права вимоги за Іпотечним договором, котрі раніше були набуті ним на підставі Договору відступлення іпотеки-2014. Відступлення цих прав вимоги за Іпотечним договором відповідачеві-2 оформлено договором про відступлення права вимоги від 05.01.2018, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1 (Договір відступлення іпотеки-2018) (т. I, а.с. 35-37).

2.8. Державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Тарасова Ю.Г. рішенням від 05.01.2018 №39120026 (т.I, а.с.38) на підставі Договору відступлення іпотеки-2018 здійснив державну реєстрацію прав відповідача-2 як іпотекодержателя на Майно.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ПОЗИВАЧА.

3.1. Предметом позову є:

- визнання недійсним Договору відступлення іпотеки-2018;

- припинення речового права відповідача-2 як іпотекодержателя Майна;

3.2. Юридичними підставами позову є статті 1, 2, 3, 4, 24 Закону України "Про іпотеку", статті 202, 203, 215, 516, 1054 ЦК України.

3.3. Фактичними підставами позову є дії відповідачів з відступлення права вимоги за іпотечним договором без отримання згоди від позивача (іпотекодавця) на цей правочин.

4. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА-1. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ВІДПОВІДАЧА-1.

4.1. Відповідач-1 проти задоволення позову заперечує. Стверджує, що:

1) Іпотечний договір не містить умови про необхідність отримання згоди іпотекодавця на відступлення прав за ним;

2) Позивачем не доведено порушення його прав спірним договором;

3) Відповідач-2 одночасно з правами іпотекодержателя, набутими на підставі спірного Договору відступлення іпотеки-2018, набув на підставі Договору відступлення вимоги-2018 права вимоги основного зобов`язання в сумі 7.566.200,00 грн та нарахованих після уступки процентів і пені.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА-2. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ВІДПОВІДАЧА-2.

5.1. Відповідач-2 проти задоволення позову заперечує. Стверджує, що:

1) Права вимоги за основним зобов`язанням були відступлені саме відповідачу-2, оскільки саме йому, а не третій особі було відступлено право вимоги основного боргу 7.566.200,00 грн за Кредитним договором.

2) Перехід права вимоги основного боргу виключає необхідність отримання згоди іпотекодержателя на відступлення прав вимоги за Іпотечним договором.

3) Позивачем не доведено порушення його прав спірним Договором відступлення іпотеки-2018;

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ.

6.1. Третя особа на стороні позивача позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити його з наведених позивачем підстав.

7. ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

7.1. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.12.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

8. ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

8.1. З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, а також з урахуванням заперечень відповідачів проти цих вимог, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

1) Чи відрізняється «основне зобов`язання» від «основного боргу»?

2) Чи було основне зобов`язання з Кредитного договору розділене на окремі частки шляхом відступлення прав його вимоги двом різним особам (відповідачеві-2 та третій особі)?

3) За яких умов здійснюється відступлення прав за іпотечним договором?

4) Чи потрібна згода іпотекодавця на укладення договору про переведення прав вимоги за іпотечним договором у разі переходу до відповідача-2 прав вимоги лише однієї з частин основного зобов`язання?

5) Чи слід розуміти «основне зобов`язання» тільки як основне зобов`язання в цілому без поділу його на частки?

6) Чи суперечить зміст спірного договору вимогам закону?

7) Чи порушує спірний договір права позивача?

8) Чи є підстави для припинення прав відповідача як іпотекодержателя?

8.2. У відповідності до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно позивач має довести наявність обставин, що тягнуть ствердну відповідь на ключові питання (2 - 8), що входять у предмет доказування, а відповідач спростувати це.

9. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ВІДМІННСТЬ «ОСНОВНОГО ЗОБОВ`ЯЗАННЯ» ВІД «ОСНОВНОГО БОРГУ».

9.1. Відповідач-2 вважає себе єдиним кредитором за основним зобов`язанням, що виникло з Кредитного договору, оскільки йому було відступлено право вимоги основного боргу. Позивач стверджує, що основне зобов`язання не дорівнює основному боргу. Кредитором за основним зобов`язанням є відповідач-2 і третя особа, оскільки воно було поділене між ними на дві частки.

9.2. Суд вважає, що «основне зобов`язання» не дорівнює «основному боргу». Підставами цього висновку є наступне.

9.4. Згідно з загальними нормами цивільного законодавства зобов`язання поділяються на основні та субсидіарні. Критерієм поділу виступають підстави виникнення. Основні мають самостійну підставу виникнення, а субсидіарні зобов`язання виникають додатково до основного зобов`язання (гарантія, порука, завдаток, застава, іпотека тощо).

9.5. Згідно зі спеціальними нормами цивільного законодавства, які регулюють іпотечні правовідносини, основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Таке визначення поняття «основне зобов`язання» міститься в абзаці п`ятому частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку».

9.6. Зміст «основного зобов`язання» додатково розкриває частина перша статті 7 Закону України «Про іпотеку». Згідно з її положеннями за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

9.7. Викладене свідчить, що єдиним критерієм віднесення зобов`язання до основного є критерій підстави його виникнення. Підставою основного зобов`язання є в т.ч. договори позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу тощо. Вид платежу (основний борг, проценти, неустойка) юридичного значення для кваліфікацій зобов`язання як основного не має

9.8. Поєднання наведених ознак приводить до висновку, що «основне зобов`язання» - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу тощо, котре включає в себе як зобов`язання зі сплати основного боргу, так і зобов`язання зі сплати процентів, штрафів, пені, нарахованих на суму боргу.

9.9. Відповідно, твердження відповідача-2 про те, що термін «основне зобов`язання» включає в себе лише «основний борг», є юридично неспроможними, оскільки вони суперечать наведеним вище нормам права.

10. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ПОДІЛ ОСНОВНОГО ЗОБОВ`ЯЗАННЯ НА ДВІ ОКРЕМІ ЧАСТКИ.

10.1. Спочатку основне зобов`язання в спірних правовідносинах виникло та існувало виключно на підставі Кредитного договору. Це зобов`язання в цілому та неподільному вигляді було забезпечено Іпотечним договором.

10.2. В 2014-2015 роках в результаті укладення Договору відступлення вимоги-2014, а потім Договору відступлення вимоги-2015 відбувся поділ основного зобов`язання на дві частки. Внаслідок цього права вимоги цих часток основного зобов`язання стали належати двом окремим особам - відповідачеві-2 та третій особі. Про це свідчить викладене нижче.

10.3. Зміст зобов`язання, право вимоги якого було передано відповідачеві-2, визначено Договором відступлення вимоги-2014 та Договором відступлення вимоги-2018. Відповідно до пункту 1 Додатку №1 до Договору відступлення вимоги-2018 відповідачеві-2 було відступлене право вимоги за Кредитним договором. Розмір відступленого права вимоги становив 19.188.699,17 грн та складався з 7.566.200,00 грн - простроченого кредиту, 2.153.974,54 грн - прострочених процентів, 9.468.524,63 грн - пені.

10.4. Зміст зобов`язання, право вимоги якого було відступлено третій особі, визначено Договором відступлення вимоги-2015. Відповідно до пункту 1.1. цього договору третій особі відступлене право вимоги за тим самим Кредитним договором на суму заборгованості 1.104.705,09 грн. Згідно з пунктом 1.2. договору право вимоги за основними договорами та договорами забезпечення відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за основними договорами; право вимоги суми нарахованих процентів за основними договорами, строк платежу яких настав до дати укладення цього договору; право вимоги суми процентів за основними договорами, нарахованих на день підписання сторонами акта прийому-передачі, що є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна сума права вимоги станом на день укладення цього Договору складає 1.104.705,09 грн.

10.5. Факт укладення, зміст та чинність названих договорів підтверджуються наявними у справі доказами (т.I, а.с.12-14, 15-16, 17-20, 21-22, 23-26, 29-34, 35-37, 38). Крім того, ці обставини встановлені рішеннями судів у справах №922/2641/14, №922/5260/15, №820/1885/18, №922/1578/15. З урахуванням цього, а також через відсутність заперечень відповідачів щодо цих обставин в порядку частини четвертої статті 165 ГПК України, частини першої статті 75 ГПК України, суд вважає факти відступлення прав вимоги у наведених вище порядку та розмірах доведеними.

10.6. Зі змісту названих договорів та з урахуванням інших матеріалів справи та пояснень представників сторін суд приходить до висновку про те, що основне зобов`язання за Кредитним договором наразі було дійсно поділено на дві окремі частки:

перша - це частина основного зобов`язання, право вимоги якої було відступлено ПАТ Банк "Меркурій" спочатку на користь відповідача-1 на підставі Договору відступлення вимоги-2014, а потім відповідачем-1 на користь відповідача-2 на підставі Договору відступлення вимоги-2018 в розмірі 19.188.699,17 грн.

друга - це частина основного зобов`язання, право вимоги якої було відступлено ПАТ Банк "Меркурій" на користь третьої особи на підставі Договору відступлення вимоги-2015 в розмірі 1.104.705,09 грн.

11. ВИСНОВОК СУДУ ПРО УМОВИ ВІДСТУПЛЕННЯ ПРАВ ЗА ІПОТЕЧНИМ ДОГОВОРОМ.

11.1. Твердження позивача про необхідність одержання попередньої згоди іпотекодержателя на відступлення прав за іпотечним договором ґрунтуються на нормі, яка міститься в першому реченні частині першої статті 24 Закону України "Про іпотеку". Згідно з нею відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

11.2. Цитована норма містить два елементи - гіпотезу і диспозицію. Гіпотеза складається з двох умов. Перша умова: «…якщо інше не встановлено іпотечним договором». Друга умова: «…і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням». Диспозицією є таке правило: «відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця…».

11.3. У разі виконання обох умов, що входять у гіпотезу, диспозиція застосовується (згода не потрібна). У разі, якщо одна чи обидві умови не виконуються - диспозиція не застосовується (згода потрібна).

11.4. В спірній ситуації перша умова гіпотези наявна - «іншого» Іпотечним договором не встановлено.

11.5. Висновок щодо виконання другої умови гіпотези прямо залежить від відповіді на питання, чи можна під терміном «основне зобов`язання» розуміти не тільки ціле основне зобов`язання, а й окрему його частину?

11.6. Якщо так, то згода іпотекодавця не потрібна, адже до відповідача-2 на підставі Договору відступлення вимоги-2018 перейшло право вимоги частини основного зобов`язання. Якщо ні, то згода потрібна, адже до відповідача-2 перейшло право вимоги лише частини основного зобов`язання, а не цілого.

12. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ТЕ, ЩО ТЕРМІН «ОСНОВНЕ ЗОБОВ`ЯЗАННЯ» ВКЛЮЧАЄ В СЕБЕ ТІЛЬКИ ОСНОВНЕ ЗОБОВ`ЯЗАННЯ В ЦІЛОМУ, А НЕ ОКРЕМУ ЙОГО ЧАСТИНУ.

12.1. Граматичне, системне та логічне тлумачення змісту норми частини першої статті 24 Закону України "Про іпотеку" приводять суд до висновку про те, що термін «основне зобов`язання» включає в себе виключно основне зобов`язання в цілому, а не його частини.

12.2. Таке граматичне тлумачення робиться судом, виходячи із буквального прочитання наведеного в законі формулювання - «основне зобов`язання». В іншому разі (якщо б елементом гіпотези була частина зобов`язання) формулювання було б відповідним. Законодавець би використав іншу конструкцію: «…за основним зобов`язанням або його частиною» або «…за частиною основного зобов`язанням, або зобов`язанням в цілому» тощо.

12.3. Системне тлумачення норми полягає в дослідженні її взаємозв`язку з іншими нормами законодавства про іпотеку. Воно також приводить суд до висновку про неподільність «основного зобов`язання». Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про іпотеку" «іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням». Згідно з частиною п`ятою статті 3 цього Закону «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання».

12.4. Ці та інші норми Закону України "Про іпотеку" вказують на органічний зв`язок «основного зобов`язання» та іпотеки. При цьому усі вони розглядають як «основне зобов`язання», так і іпотеку як цілісні та нерозривно пов`язані явища. Жодна з норм не вказує на можливість їх штучного відриву одне від одного. Навпаки стаття 23 Закону України "Про іпотеку" містить спеціальні правила, що в будь-яких умовах забезпечують нерозривність зв`язку між основним зобов`язанням та іпотекою. Тобто, абстрактна іпотека - іпотечне зобов`язання у відриві від основного зобов`язання не існує.

12.5. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в аналогічних правовідносинах у постанові від 12.12.2018 у справі №758/3453/16-ц. В ній Верховний Суд, зокрема, вказав, що законодавством не допускається такої конструкції, коли суб`єктом права вимоги за основним договором буде один суб`єкт, який набув право вимоги внаслідок відступлення, а іпотекодержателем - інший суб`єкт, адже призначенням іпотеки є забезпечення основного зобов`язання.

12.6. Аналогічно жодною з норм чинного законодавства України не передбачено також і можливості поділу цілого основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, на кілька частин основного зобов`язання, кожне з яких буде забезпечене тією самою іпотекою. Суд зауважує, що в силу свободи договору такий варіант не виключений. Проте, для цього і необхідна згода усіх учасників, в т.ч. іпотекодавця, про яку власне і йдеться в частині першій статті 24 Закону України "Про іпотеку".

12.7. Логічне тлумачення норми частини першої статті 24 Закону України "Про іпотеку" так само приводить суд до висновку про те, що термін «основне зобов`язання» визначає ціле зобов`язання, а не його частину.

12.8. Так, з визначення поняття іпотеки (ч.1 ст.1 Закону України "Про іпотеку") та з інших положень цього закону вбачається, що основним призначенням іпотеки є розподіл вимог кредиторів на предмет іпотеки за пріоритетом. Іпотекодержатель має вищий пріоритет перед іншими (незабезпеченими) кредиторами. Іпотекодержатель з вищим пріоритетом має перевагу над іпотекодержателем з нижчим пріоритетом.

12.9. Тобто, іпотека спрямована на недопущення ситуації, за якої на один предмет іпотеки матимуть рівні за рангом права два і більше кредиторів. Між тим, така ситуація є невідворотною у разі, якщо допустити, що основне зобов`язання буде розділене на кілька часток. В цьому разі кожний кредитор володілець окремої частки основного зобов`язання (навіть у розмірі 1 коп.) буде мати рівні з іншими кредиторами права на той самий предмет іпотеки. Очевидно, що це правовий абсурд, адже суперечить правовій природі та призначенню іпотеки.

12.10. Викладене означає, що використаний в частині першій статті 24 Закону України «Про іпотеку» термін «основне зобов`язання» не включає в себе «частину основного зобов`язання». Цей термін слід розуміти виключно як «основне зобов`язання в цілому».

13. ВИСНОВОК СУДУ ПРО НЕОБХІДНІСТЬ ОТРИМАННЯ ЗГОДИ ІПОТЕКОДАВЦЯ.

13.1. З наведеного вище висновку про те, що термін «основне зобов`язання» означає лише основне зобов`язання в цілому і не включає в себе окрему його частину, прямо випливає негативна відповідь на поставлене в п.11.5. рішення питання про наявність другого елементу гіпотези частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку».

13.2. В даному разі основне зобов`язання, що виникло з Кредитного договору на користь відповідача-2, відступлене в цілому не було. Частина цього зобов`язання, котра залишилась не відступленою, належить третій особі на підставі Договору відступлення вимоги-2015. Вона ж свою частину основного зобов`язання відповідачеві-2 не відступала.

13.3. Відсутність другого елементу гіпотези норми частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» означає, що диспозиція цієї норми («відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця») застосована бути не може. Відповідно, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови отримання згоди іпотекодавця.

14. ВИСНОВОК СУДУ ПРО НЕДІЙСНІСТЬ ДОГОВОРУ ПРО ВІДСТУПЛЕННЯ ПРАВ-2018.

14.1. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

14.2. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України).

14.3. Спірний Договір відступлення іпотеки-2018 був укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 за відсутності згоди позивача як іпотекодавця. Обов`язковість наявності цієї згоди встановлена судом вище. За таких умов Договір відступлення іпотеки-2018 є таким, що суперечить актам цивільного законодавства (частині першій статті 24 Закону України «Про іпотеку»).

14.4. Викладене означає наявність правових підстав для визнання оспорюваного Договору відступлення іпотеки-2018 недійсним.

15. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ПОРУШЕННЯ ПРАВ ПОЗИВАЧА.

15.1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України).

15.2. Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

15.3. З обставин справи та з пояснень представників сторін вбачається, що в даному разі фактом укладення Договору про відступлення іпотеки-2018 без згоди позивача як іпотекодавця відповідачі порушили права позивача. Про це свідчить викладене нижче.

15.4. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України).

15.5. Відповідно до статті 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

15.6. Свобода договору заснована на свободі волевиявлення. Остання, в свою чергу, спирається на свободу волі та реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Свобода договору ґрунтується на можливості суб`єкта діяти в цивільному обороті за своїм розсудом.

15.7. Виключенням зі свободи договору є випадки, в яких укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ч.3 ст. 179 ГК України).

15.8. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).

15.9. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч.1 ст.317, ч.1 ст.321 ЦК України).

15.10. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

15.11. З наведених норм випливає висновок про те, що виключно позивач як власник вправі ухвалювати рішення про укладення будь-яких правочинів щодо належного йому Майна. Виключно позивачеві належить право вибору контрагенту. Це в повній мірі стосується і права передачі майна в іпотеку і права вибору контрагенту в договорі Іпотеки. Виключно позивачеві як іпотекодавцю належить право вибору особи, яка буде іпотекодержателем у Іпотечному договорі стосовно належного йому Майна.

15.12. Відповідно зміна контрагента в Іпотечному договорі без згоди іпотекодавця в той час, коли обов`язковість такої згоди передбачена законом (ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку»), суперечить принципу свободи договору в частині права вибору контрагенту і є втручанням в право власності позивача.

15.12. Практичне значення для іпотекодавця права вибору контрагенту іпотекодержателя в договорі іпотеки полягають у можливості заздалегідь передбачити поведінку контрагенту, спираючись на комплекс об`єктивних та суб`єктивних факторів. Серед них, інші взаємні права та обов`язки, які вже існують у правовідносинах сторін; суб`єктивний досвід попередніх взаємовідносин; ділова репутацію контрагенту, стандарти його ділової етики тощо. Ці об`єктивні та суб`єктивні фактори очевидно мають істотне значення для вирішення широкого спектру питань, що можуть виникнути під час виконання, зміни чи розірвання договору іпотеки.

15.13. Викладене означає, що наразі діями відповідачів, а саме шляхом укладення незаконного правочину, порушено права позивача в частині права вибору контрагенту за Іпотечним договором та порушено право власності позивача на Майно в частині права вільного розпорядження ним.

16. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ПРИПИНЕННЯ ПРАВ ВІДПОВІДАЧА2 ЯК ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ МАЙНА.

16.1. В одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (ч.1.ст.173 ГПК України).

16.2. Відповідно вимоги про припинення речових прав відповідача-2 як іпотекодержателя щодо Майна є похідними від вимог про визнання недійсним Договору про відступлення іпотеки-2018, адже єдиною правовою підставою виникнення та реєстрації цих речових прав був вказаний договір.

16.3. Визнання недійсним Договору про відступлення іпотеки-2018 усуває передбачені законом правові підстави для виникнення та реєстрації речових прав відповідача-2 на Майно. За таких обставин позовні вимоги про припинення цих прав є законними та обґрунтованими.

16.4. Приходячи до цього висновку, суд враховує також наступне. Обраний позивачем спосіб захисту права "припинення речового права" прямо не передбачений чинним законодавством. Проте, він узгоджується із загальними способами захисту права, наведеними в статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України та не суперечить іншим нормам законодавства.

16.5. Обраний позивачем спосіб є адекватним правовідносинам сторін та здатний повністю усунути існуючу у відносинах сторін правову невизначеність. Він є спроможним забезпечити реальне, а не формальне поновлення порушених прав позивача. Використання саме такого способу може ефективно запобігти новим порушенням без необхідності повторного звернення до суду.

17. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ПОВНЕ ЗАДОВОЛЕННЯ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

17.1 На підставі викладеного вище суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

17.2. Наведені вище у рішенні висновки суду повністю спростовують аргументи відповідачів, котрі були наведені ними у відзивах на позов та надані під час усних пояснень представниками сторін.

17.3. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Відповідно цьому суд зауважує, що решті аргументів сторін судом також була надана належна правова оцінка, проте вона не наводиться в тексті даного рішення, оскільки ці аргументи з урахуванням характеру справи не мають істотного значення для правильного вирішення даного спору.

18. СУДОВІ ВИТРАТИ.

18.1. Згідно статі 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно, витрати зі сплати судового збору за вимогу про визнання недійсним договору покладаються порівну на відповідача-1 та відповідача-2; за вимогу про припинення речового права на відповідача-2.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним укладений 05.01.2018 між Публічним акціонерним товариством "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" () Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №16-03-09, посвідченим 21.01.2008 Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстровим №369, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, який посвідчено 05.01.2018 Тарасовою Ю.Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1.

3. Припинити речові права Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" () як іпотекодержателя щодо нерухомого майна - нежитлових приміщень 3-го поверху №1-6, 8-20 в літ. "А-3", реєстраційний номер 1, загальною площею 357,3 кв. м, розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 96, відомості про які були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №16-03-09, посвідченим 21.01.2008 Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстровим №369, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, посвідчений 05.01.2018 Тарасовою Ю.Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" (61166, м. Харків, пр. Леніна, буд. 36, ) на користь Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (61002, м. Харків, вул. Сумська, буд. 96, ) витрати зі сплати судового в розмірі 1.051,00 грн.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 62В, офіс 211, ) на користь Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (61002, м. Харків, вул. Сумська, буд. 96, ) витрати зі сплати судового в розмірі 3.153,00 грн.

7. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суду Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.04.2021.

Суддя О.В. Бринцев