ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р. Справа №914/416/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.

за участю представників сторін:

від позивача: Орел С.С.-представник;

від відповідача: Трофимчук О.В.-представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ №39/5-83-21 від 06.01.2021 (вх.ЗАГС 01-05/263/21 від 19.01.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 (суддя Стороженко О.Ф., повний текст складено 21.12.2020, м.Львів)

у справі №914/416/20

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ,

до відповідача Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м.Львів,

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 8 060 374,79грн.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

На розгляд Господарського суду Львівської області 19.02.2020 Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України подано позовну заяву про стягнення з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго грошових коштів у загальній сумі 8 060 374,79грн, а саме:

- пені у сумі 5 188 209,41грн, нарахованої згідно з умовами договору №6119/1718-БО-21 від 19.09.2017 у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (від сум боргу) за прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого природного газу;

- трьох процентів річних у сумі 1 089 785,21грн та інфляційних втрат у сумі 1 782 380,17грн, нарахованих згідно з нормою ч.2 ст.625 ЦК України.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №6119/1718-БО-21 від 19.09.2017 в частині оплати товару у встановлений договором строк.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у справі №914/416/20 позов задоволено частково; задоволено заяву відповідача про зменшення розміру пені на 90 відсотків. Стягнено з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України пеню у сумі 518 820,94грн, три проценти річних (від прострочених платежів) у сумі 1 089 785,21грн та інфляційні втрати у сумі 1 585 526,62 грн, а також витрати на судовий збір у сумі 117 952,82грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Задоволено частково заяву відповідача про розстрочення виконання даного рішення. Розстрочено виконання пункту 3 даного рішення на 12 місяців рівними частинами.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що оскільки відповідачем, виходячи з норм статей 509, 526, 530, 610, 612, 629, 655, 714 Цивільного кодексу України, допущено порушення грошових зобов`язань (зі своєчасної оплати вартості поставленого газу), вимоги позивача про стягнення обґрунтованих сум пені (5188209,41грн), трьох процентів річних (1089785,21грн) та інфляційних втрат (1585526,62грн) відповідають нормам статей 546-551, 611, 625 ЦК України. Позов підлягає задоволенню частково, з врахуванням: безпідставності нарахування частини інфляційних втрат у сумі 196853,55грн та зменшення розміру пені на 90 відсотків, що складає 4669388,47грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ подано апеляційну скаргу №39/5-83-21 від 06.01.2021 (вх.ЗАГС 01-05/263/21 від 19.01.2021), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у справі №914/416/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 4 669 388,47грн пені та 196 853,55грн інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог; скасувати рішення в частині розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців шляхом сплати коштів згідно графіку, зазначеного в п.6 резолютивної частини рішення, посилаючись на те, що в цій частині рішення прийнято з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідення усіх істотних обставин справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат не застосовувався середній показник індексу інфляції за спірний період прострочення платежів, а навпаки, застосовувались щомісячні індекси інфляції за відповідний проміжок часу, помножені між собою.

Також, скаржник вважає, що в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору. Нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з зобов`язаннями за договором з оплати поставленого газу у розмірі 327 488 181,63грн, яке виконувалось неналежним чином протягом дії договору.

Скаржник зазначає, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу. Обставини справи щодо відсутності вини відповідача у виникненні боргу та його важкий фінаносовий стан є недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами, які місцевий суд визнав встановленими.

Окрім того, на думку скаржника, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо можливості розстрочення виконання рішення суду за відсутності доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.

Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2021 апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» у справі № 914/416/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України №39/5-83-21 від 06.01.2021 залишено без руху для усунення встановленого недоліку, а саме: зобов`язано скаржника надати (надіслати) на адресу Західного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі в сумі 109 490,44 грн протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

На адресу Західного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява №39/5-947-21 від 03.02.2021 щодо усунення недоліків апеляційної скарги з оригіналом платіжного доручення № від 02.02.2021 про сплату судового збору в сумі 109 490,44 грн.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у справі № 914/416/20, розгляд скарги призначено на 16.03.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 відкладено розгляд справи на 06.04.2021 за клопотанням відповідача.

Представники сторін в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) виклали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

19.09.2017 сторонами укладено договір №6119/1718-БО-21, згідно з умовами якого (із врахуванням умов у редакціях додаткових угод до договору) позивачем, упродовж жовтня місяця 2017 року вересня місяця 2018 року, здійснено постачання відповідачу природного газу загальною вартістю 237 488 181,63грн, що підтверджують відповідні щомісячні акти приймання-передання газу.

Згідно з умовами п.6.1 договору відповідач зобов`язався здійснювати повну оплату вартості отриманого природного газу до 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, проте допустив прострочення виконання грошових зобов`язань: оплату здійснено з порушенням строків, встановлених договором.

Позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1. Договору, а у випадку прострочення здійснення розрахунку наступає відповідальність згідно з п. 8.2 договору у вигляді нарахування пені на суму простроченого грошового зобов`язання, а також в порядку статті 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних.

З огляду на викладене, позивачем, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов`язань, нараховано:

- пеню у сумі 5 188 209,41грн згідно з умовами договору №6119/1718-БО-21 від 19.09.2017 у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (від сум боргу) за кожен день прострочення оплати;

- три проценти річних у сумі 1 089 785,21грн та інфляційні втрати у сумі 1 782 380,17грн згідно з нормою ч.2 ст.625 ЦК України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Обов`язок покупця щодо оплати товару передбачено частиною 1 ст.692 ЦК України.

Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору постачання природного газу №6119/1718-БО-21 від 19.09.2017 визначено порядок розрахунку за постачання природного газу, який відповідачем порушено.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування "інфляційних втрат" за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладений правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.

У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:

"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ",

де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Однак суд першої інстанції, здійснивши перерахунок інфляційних втрат. помилково прийшов до висновку, що при розрахунку інфляційних втрат із застосуванням щомісячних індексів інфляції, сума втрат становить 1 585 526,62грн, оскільки позивачем значно (і безпідставно) збільшено суми інфляційних втрат (на 196 853,55грн) при розрахунку за середнім показником індексу інфляції та зазначив про наявність підстав для визнання правомірним розрахунку таких втрат із застосуванням щомісячних показників індексу інфляції, згідно поданого відповідачем контррозрахунку.

З огляду на викладене, здійснивши перерахунок інфляційних втрат судова колегія прийшла до висновку, що позивачем у відповідності до положень Листа Верховного суду України від 03.04.1997 №632-97-р застосовано щомісячні індекси інфляції за відповідний проміжок часу, помножені між собою та здійснено вірний розрахунок інфляційних втрат в сумі 1 782 380,17грн, які правомірно заявлені до стягнення

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у посновах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Враховуючи зазначене, оцінюючи зроблений позивачем розрахунок заборгованості інфляційних втрат та контррозрахунок, поданий відповідачем, судова колегія зазначає про помилковий розрахунок відповідачем інфляційних втрат без урахування зазначених вище рекомендацій та обґрунтованість позову у частині стягнення 1 782 380,17грн інфляційних втрат.

Окрім того, здійснивши перерахунок 3 % річних, судова колегія прийшла до висновку, що оскільки відповідачем допущено порушення виконання грошових зобов`язань (зі своєчасної оплати вартості поставленого газу), вимога позивача про стягнення трьох процентів річних в сумі 1 089 785,21грн є обгрунтованою.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 5 188 209,41грн грн.

Відповідно до ч.1ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ч.6 ст.231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Поряд з тим, статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 вказаного Закону).

Частиною 2 ст.343 ГК України також визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Слід зазначити, що яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

У п.8.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення споживачем оплати, згідно пункту 6.1 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши долучений до позовної заяви розрахунок пені, судовою колегією встановлено, що такий здійснено правильно.

Поряд з цим, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції, за клопотанням відповідача, зменшив розмір пені на 90%, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача лише 10% від заявленої до стягнення пені (518 820,94 грн.).

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне:

Частиною 1 ст.233 ГК України встановлено, що у разі. якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених вище норм свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (штрафу, пені) є правом суду; за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (штрафу, пені).

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №921/110/18).

Зменшуючи розмір пені на 90%, місцевий господарський суд посилається на те, що тарифи на теплову енергію, яку виробляє ЛМКП Львівтеплоенерго з використанням природного газу (поставленого позивачем), не відповідають вимогам ст.20 Закону України Про теплопостачання, так як є нижчими від собівартості виробленої теплової енергії; Законами України Про Державний бюджет України на 2017 рік та Про Державний бюджет України на 2018 рік було передбачено відшкодування різниці між фактичною вартістю теплової енергії та встановленими на неї тарифами, шляхом виплати з Державного бюджету субвенцій; на даний час ще не проведено компенсації втрат від різниці в тарифах, що зумовлює збитковість діяльності комунального підприємства; крім цього, бюджетні організації, що є споживачами теплоенергії, яка виробляється комунальним підприємством (з використанням газу, поставленого позивачем), допускають порушення своїх грошових зобов`язань, що також зумовлює скрутне фінансове становище; встановлений Порядком розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки (затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014) механізм перерахування коштів (теплопостачальними організаціями) постачальникам природного газу обмежує свободу підприємницької діяльності, так як усуває теплопостачальну організацію від процесу розподілу коштів, отриманих від споживачів теплової енергії, у зв`язку з автоматичним перерахуванням коштів зі спеціальних рахунків за визнаними нормативами; комунальне підприємство зобов`язане забезпечувати безперебійне постачання теплової енергії і, при цьому, позбавлене можливості самостійно впливати на стан розрахунків з постачальником газу.

Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд вважав за можливе зменшити пеню на 90%, та присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 518 820,94грн, а в решті пені відмовив у стягненні.

Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, зменшення судом першої інстанції розміру пені на 90% не відповідає принципу збалансованості інтересів обох сторін.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені, суд повинен взяти до уваги інтереси обох сторін, в тому числі, проте не лише, майновий (фінансовий) стан, а й інші обставини, які пов`язані з невиконанням відповідачем свого обов`язку, зокрема, і наслідки, що настали внаслідок невиконання чи неналежного виконання відповідачем зобов`язань, а також поведінку боржника.

Враховуючи все наведене вище, беручи до уваги доводи обох сторін, колегія суддів дійшла висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%, відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 594 104,70грн пені.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Водночас розстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.

Тобто, розстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 26 червня 2013 року №5-пр/2013 у справі №1-7/2013, підставою для застосування розстрочки виконання судового рішення є наявність об`єктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення. До таких обставин належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Як зазначено в згаданому рішенні Конституційного Суду України, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

Таким чином, для надання розстрочки виконання судового рішення, суд встановлює у кожному конкретному випадку чи є у наявності обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі.

Господарським судом, при вирішенні питання про розстрочення виконання рішення вірно враховано, що ЛМКП «Львівтплокомуненерго» є збитковим комунальним підприємством, у останнього відсутня реальна можливість відразу погасити усю суму заборгованості, відповідач зобов`язаний забезпечити здійснення ним виробничої діяльності (виробництво теплової енергії), розстрочення виконання рішення призведе до реального виконання рішення суду, оскільки дасть можливість відповідачу продовжувати свою господарську діяльність та частинами сплачувати свою заборгованість.

Окрім того, погашення відповідачем основної суми заборгованості свідчить про те, що відповідачем вчинено фактичні дії, спрямовані на погашення заборгованості перед позивачем та останній не має на меті уникнення сплати заборгованості за поставлений позивачем газ по договору. (Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року № 910/1820/19).

Отже, на переконання колегії суддів, розстрочивши виконання рішення суду, місцевий господарський суд забезпечив стабільну діяльність підприємства відповідача та реальне виконання рішення суду.

Враховуючи ступінь вини відповідача у виникненні даного спору, зокрема визнання відповідачем позову, місцевий господарський суд правомірно розстрочив виконання рішення суду рівними частинами строком на 12 місяців сплати відповідачем сум пені, процентів річних та інфляційних втрат. Однак, оскільки рішення господарського суду набирає законної сили після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, слід розстрочити виконання судового рішення на 12 місяців з 06.04.2021.

Судом апеляційної інстанції враховано, що надання розстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява №22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

За практикою Європейського Суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції (див. "Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 7 жовтня 2003 року; тривалість виконання - вісім місяців). І навіть, два роки та сім місяців, не визнавались надмірними і не розглядалися, як такі, що суперечить вимогам розумного строку, передбаченого ст. 6 Конвенції (див. ухвалу від 17 вересня 2002 року у справі "Крапивницький та інші проти України", заява №60858/00). Отже, для з`ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та, беручи до уваги докази, надані відповідачем, погоджується з висновками суду першої інстанції, що строк, на який судом першої інстанції розстрочено виконання судового рішення у даній справі, не є надто тривалим та надмірним з огляду на конкретні обставини цієї справи та розмір заборгованості, яку відповідач не спроможний сплатити на користь позивача єдиним платежем.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого господарського суду в частині відмови в позові в стягненні 2 075 283,76 грн пені та 196 853,55грн інфляційних втрат. В цій частині позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з наведеним, враховуючи положення ст.129 ГПК України, беручи до уваги часткове задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, заявлених в апеляційній скарзі, в сумі 51 121,96 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 282-284 ГПК України

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ №39/5-83-21 від 06.01.2021 (вх.ЗАГС 01-05/263/21 від 19.01.2021) задоволити частково.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у справі №914/416/20 скасувати частково, в частині відмови в позові в стягненні суми 2 075 233,76грн пені та 196 853,55грн інфляційних втрат.

В цій частині позов задоволити.

В решті рішення суду залишити без змін.

3.Стягнути з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго (79040, м.Львів, вул. Данила Апостола, 1; ідент.код 05506460) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6; ідент.код 20077720) 5 587 175,70грн з яких: пеня у сумі 2 594 104,70грн, три проценти річних (від прострочених платежів) у сумі 1 089 785,21грн, інфляційні втрати у сумі 1 782 380,17грн. та 120 905,62 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

4.Розстрочити виконання судового рішення на 12 місяців та встановити наступний порядок сплати визначених (у п.3 судового рішення) грошових коштів:

-до 06.05.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.06.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.07.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.08.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.09.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.10.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.11.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.12.2021 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.01.2022 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.02.2022 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.03.2022 підлягає сплаті сума 465 597,97грн;

-до 06.04.2022 підлягає сплаті сума 465 597,97грн.

5. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго (79040, м.Львів, вул. Данила Апостола, 1; ідент.код 05506460) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6; ідент.код 20077720) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 51 121,96грн.

На виконання постанови місцевому господарському суду видати накази.

Матеріали справи №914/416/20 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 19.04.2021

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.