УХВАЛА

15 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 914/2068/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Гогусь В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1) Приватного акціонерного товариства "Квіти Львова", 2) Львівської міської ради

на рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 (суддя Стороженко О. Ф.)

і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 (головуючий суддя Желік М. Б., судді Галушко Н. А., Орищин Г. В.)

у справі № 914/2068/17

за позовом заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави

до 1) Львівської міської ради і 2) Приватного акціонерного товариства "Квіти Львова"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - 1) Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради і 2) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Квітка-2"

про визнання недійсними ухвал органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки

(у судове засідання з`явився прокурор Семенчук М. А.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Львівської міської ради (далі - відповідач-1, Львівська міськрада) та Приватного акціонерного товариства "Квіти Львова" (далі - відповідач-2, ПрАТ "Квіти Львова") про

- визнання недійсною ухвали Львівської міськради "Про надання ПрАТ "Квіти Львова" дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" від 18.09.2014 № 3881;

- визнання недійсною ухвали Львівської міськради "Про затвердження ПрАТ "Квіти Львова" проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" від 19.03.2015 № 4443;

- визнання недійсною ухвали Львівської міськради "Про надання ПрАТ "Квіти Львова" дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" від 26.05.2016 № 591;

- визнання недійсною ухвали Львівської міськради "Про затвердження ПрАТ "Квіти Львова" технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" від 25.05.2017 № 2009;

- визнання недійсним договору оренди землі від 05.06.2015 № С-3036 про передачу в оренду земельної ділянки площею 1,9311 га, яка знаходиться у м. Львові по вул. Стрийській, 127, наданої для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва;

- зобов`язання повернути територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради земельну ділянку площею 1,9311 га, яка знаходиться у м. Львові по вул. Стрийській, 127.

2. Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та укладення договору без проведення земельних торгів (аукціону) порушує вимоги ч. 2 ст. 124 та ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). При цьому, прокурор зазначає, що на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 127, відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, належні на праві власності ПрАТ "Квіти Львова".

Короткий зміст судових рішень

3. Справа розглядалася неодноразово. Під час нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 позов задоволено повністю. Здійснено розподіл судових витрат.

4. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 у справі №914/2068/17 змінено в частині розподілу судових витрат, а саме стягнуто з Львівської міськради на користь Прокуратури Львівської області витрати на судовий збір у сумі 21 600, 00 грн та з ПрАТ "Квіти Львова" на користь Прокуратури Львівської області витрати на судовий збір у сумі 21 600, 00 грн, у решті рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 у справі №914/2068/17 залишено без змін.

5. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що в матеріалах справи відсутні докази включення відомчого гуртожитку (при створенні ВАТ "Квіти Львова" у процесі приватизації державного підприємства, в подальшому ПрАТ "Квіти Львова") до статутного фонду товариства і виникнення у останнього права власності на відомчий гуртожиток (що набув статусу житлового будинку 26.07.2001); відсутні докази набуття ВАТ "Квіти Львова" права постійного користування земельною ділянкою прощею 19143 кв.м для обслуговування будинку гуртожитку на вул. Стрийській, 195 (будинку гуртожитку згодом присвоєно номер 127), у м. Львові. Разом з тим, у матеріалах справи наявні докази набуття 12.12.2002 територіальною громадою права комунальної власності на житловий будинок по вул. Стрийській, 127, у м. Львові внаслідок його передачі товариством на підставі акта приймання-передання у комунальну власність, а відсутність факту реєстрації Львівською міськрадою права комунальної власності територіальної громади на житловий будинок не зумовило припинення права власності на такий об`єкт нерухомості, який набуто у власність з підстав, встановлених законом.

6. Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про відсутність у Львівської міськради права на надання відповідачу-2 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (орієнтовною площею 1,9311 га) на вул. Стрийській, 127 - для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового будівництва за рахунок земель житлової і громадської забудови, а також безпідставне надання спірної земельної ділянки в оренду на 10 років для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового будівництва, у зв`язку з чим вказали на обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсними ухвал Львівської міськради від 18.09.2014 № 3881, від 19.03.2015 № 4443, договору оренди землі від 05.06.2015 № С-3036.

7. Суди зазначили, що оскільки ухвали Львівської міської ради від 26.05.2016 №591 та від 25.05.2017 №2009 є похідними від ухвал від 18.09.2014 №3881 та від 19.03.2015 №4443, факт недійсності ухвал №3881 та №4443 зумовлює і недійсність ухвал №591 та №2009, які були спрямовані на незаконне отримання та користування ПрАТ "Квіти Львова" земельної ділянки для багатоповерхового житлового будівництва (усупереч обов`язковим вимогам частини першої статті 134 ЗК України).

8. Стосовно доводів відповідача-2 про пропуск прокурором позовної давності в частині вимоги про визнання недійсною ухвали від 18.09.2014 № 3881, суди зазначили, що вказана ухвала підлягала опублікуванню до 02.10.2014 і прокуратура мала можливість опрацювати її упродовж жовтня 2014 року (до 31.10.2014 включно), отже прокурор подав позов 10.10.2017 у межах трирічної позовної давності.

9. Суди визнали обґрунтованими доводи прокурора про наявність підстав для представництва інтересів держави у зв`язку з тим, що відсутній орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, спір порушує інтереси територіальної громади м. Львова як законного власника вказаної земельної ділянки, а відсутність належного владного контролю на вказаному напрямі створює сприятливі умови для незаконного використання земель.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

10. ПрАТ "Квіти Львова" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

11. Львівська міськрада подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи ПрАТ "Квіти Львова", викладені у касаційній скарзі (узагальнено)

12. ПрАТ "Квіти Львова" не погоджується з висновками судів про наявність підстав представництва держави прокурором у спірних правовідносинах та зазначає, що суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

13. Відповідач-2 не погоджується з висновками судів у частині позовної давності, зазначає, що суди порушили норми матеріального права при розгляді заяви ПрАТ "Квіти Львова" про застосування позовної давності і застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 362/44/17.

14. Відповідач-2 зазначає, що оскаржувані ухвали є актами ненормативної дії органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію виконанням і посилається на постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-405а-14, від 30.09.2015 у справі № 3-553гс-15.

15. ПрАТ "Квіти Львова" посилається на постанову Верховного Суду у справі № 810/2509/17, а також на приписи статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та зазначає, що до переліку справ, що відносяться до господарської юрисдикції не відносяться спори щодо оскарження актів ненормативного характеру органу місцевого самоврядування, що вичерпують свою дію виконанням та на приписи статті 21 ГПК України.

16. Також відповідач-2 зазначає, що суди проігнорували і не надали належну правову оцінку, зокрема, ухвалам Львівської міськради від 11.07.2019 № 5406, від 07.09.2020 № 6690, а також, що суд апеляційної інстанції не застосував приписи пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції проігнорував пояснення ПрАТ "Квіти Львова" по суті спору із посиланням на відповідні норми матеріального права, документальні докази і обставини справи.

Доводи Львівської міськради, викладені у касаційній скарзі (узагальнено)

17. Львівська міськрада зазначає, що суди застосували приписи статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 15.12.2020 у справі № 904/82/19, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

18. Відповідач-1 також не погоджується з висновками судів в частині позовної давності та посилається на постанову Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 367/4069/17.

19. Львівська міськрада зазначає, що оскаржувані ухвали є актами ненормативної дії органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію виконанням, посилається на рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 та зазначає, що позов, предметом якого є ненормативний акт органу місцевого самоврядування, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізації певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання.

20. Посилається на неправильне застосування приписів статті 26, частини першої статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", неврахування обставин справи, зокрема ухвал Львівської міськради від 11.07.2019 № 5406, від 07.09.2020 № 6690, а також на незастосування приписів пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

Позиція інших учасників справи

21. Прокурор подав відзиви на касаційні скарги ПрАТ "Квіти Львова" і Львівської міськради, в яких просить залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. У відзивах прокурор зазначає про неподібність правовідносин у справах, на які посилаються скаржники у касаційних скаргах та у справі, яка переглядається, а також наголошує на повноті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, а також на правильності їх висновків.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

22. Згідно з п.п. 1.1, 1.6 Статуту ПрАТ "Квіти Львова" (у редакції від 27.04.2012), товариство засноване відповідно до наказу від 19.03.1997 №570 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області та Порядку перетворення у процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 №688), створене шляхом перетворення ДКА "Квіти Львова" у Відкрите акціонерне товариство та є правонаступником ВАТ "Квіти Львова".

23. Документи щодо створення ВАТ "Квіти Львова" у процесі приватизації (план приватизації, акт оцінки майна чи ін.) у матеріалах справи відсутні.

24. 19.12.1997 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки видано ВАТ "Квіти Львова" Реєстраційне посвідчення на будинок гуртожитку, розташований у місті Львові, вулиця Стрийська, 195, у якому зазначено: будинок гуртожитку зареєстровано на праві колективної власності; реєстрація здійснена на підставі: Рішення від 05.09.1968 №535 Пустомитівського райвиконкому, Рішення від 17.11.1987 №464 Львівського облвиконкому; Наказу №01/6/1 Облжитлокомунуправління Про затвердження акту державної комісії. Зазначені у Реєстраційному посвідченні рішення в матеріалах справи відсутні.

25. Згідно з даними Обласного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (лист №1402 від 19.03.2013), вказаному будинку гуртожитку (вул. Стрийська, 195) згодом присвоєно інший номер: №127. Докази зазначеної обставини відсутні, проте, учасники справи не заперечили факту присвоєння будинку іншого номеру в суді першої інстанції.

26. Ухвалою Львівської міської ради від 27.01.2000 №466 вирішено залишити ВАТ "Квіти Львова" у постійному користуванні земельну ділянку площею 19143 кв.м для обслуговування будинку гуртожитку на вул. Стрийській, 195, у м. Львові, за рахунок раніше наданої земельної ділянки та зобов`язано ВАТ "Квіти Львова" зареєструвати «Державний акт на право постійного користування землею у Львівському міському управлінні земельних ресурсів».

27. При цьому, факт видачі ВАТ "Квіти Львова" Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою і, відповідно, факт його реєстрації відсутні (що додатково підтверджено довідкою від 12.07.2014 (№40/01-15/2608) Відділу Держземагенства у м. Львові).

28. Згідно з Наказом від 26.07.2001 №215-Д Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, статус гуртожитку (на вул. Стрийській, 127) змінено на статус житлового будинку.

29. ВАТ "Квіти Львова" здійснило передачу будинку (вул.Стрийська, 127) у комунальну власність міста Львова, що підтверджується підписаним повноважними представниками ВАТ "Квіти Львова" (головою ліквідаційної комісії та головним бухгалтером товариства) актом приймання-передання житлового фонду у комунальну власність (житлового будинку на вул.Стрийська, 127), який складено повноважною комісією (створеною відповідно до розпорядження від 01.08.2001 №8 Сихівської районної адміністрації) та затверджено головою Сихівської райадміністрації 25.09.2001, а також Виконкомом Львівської міськради 05.10.2001 (рішенням №479).

30. Акт приймання-передання будинку складено за Типовою формою акту, встановленою: пунктом 9 загального Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 №891) та Додатком до Положення.

31. Виконкомом Львівської міськради затвердив акт приймання-передання будинку (рішенням від 05.10.2001 №479), Львівська міськрада прийняла ухвалу від 12.12.2002 №163 "Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду від ВАТ "Квіти Львова".

32. Виконкомом Львівської міськради при затвердженні актів приймання-передання відомчого житлового фонду (рішенням від 05.10.2001 №479), зазначено, що вказане рішення прийнято відповідно до раніше прийнятих рішень від 06.04.2001 №169 "Про прийняття у власність територіальної громади м.Львова відомчого житлового фонду, об`єктів інженерного забезпечення"; від 05.05.2000 №191 "Про затвердження графіків передачі відомчого житлового фонду у власність територіальної громади м.Львова".

33. Рішенням від 06.04.2001 №169 погоджено Перелік першочергових об`єктів інженерного забезпечення відомчого житлового фонду, які підлягають прийняттю у власність територіальної громади м. Львова у 2001році (згідно з додатком №1), у який було включено також об`єкт будівництво котельні, розташований у місті Львові, вулиця Стрийська, 127; зобов`язано Районні адміністрації здійснити у першу чергу приймання об`єктів відомчого житлового фонду (у власність територіальної громади м. Львова), які вказані у додатку №2 та експлуатуються від інженерних мереж і об`єктів теплопостачання, вказаних у додатку №1.

У вказаному Переліку відомчих житлових будинків, які першочергово приймаються у власність територіальної громади м. Львова у 2001 році, наявний також будинок, що розташований на вулиці Стрийській, 127.

34. Відповідно до розпорядження від 26.12.2002 №929 Сихівської районної адміністрації (виданого на виконання ухвали №163 Львівської міськради), Львівське комунальне підприємство Бондарівка прийняло вказаний житловий будинок на утримання та обслуговування.

35. Згідно з листом ЛКП Бондарівка від 23.03.2019 №01-19/209, житловий будинок (вул. Стрийська, 127) перебуває на балансі вказаного комунального підприємства.

36. Згідно з даними акта приймання-передання житлового фонду у комунальну власність, у будинку (вул. Стрийська, 127) у 2001 році було 86 квартир.

37. Суд першої інстанції встановив факт приватизації мешканцями вказаного багатоквартирного будинку певних квартир (зокрема, - у 2007 році).

38. Ухвалою Львівської міськради від 18.09.2014 №3881 вирішено надати ПрАТ "Квіти Львова" дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,9311 га на вул. Стрийській 127 для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови (далі - ухвала від 18.09.2014 №3881).

39. 19.03.2015 Львівською міськрадою прийнято ухвалу №4443 "Про затвердження ПрАТ "Квіти Львова" проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Стрийській 127" (далі - ухвала від 19.03.2015 №4443).

40. На підставі ухвали від 19.03.2015 №4443 між Львівською міськрадою і ПрАТ "Квіти Львова" укладено договір оренди землі від 5.06.2015 № С-3036 загальною площею 1,9311 га для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва, строком на 10 років до 19.03.2025.

41. Ухвалою Львівської міськради від 26.05.2016 № 591 "Про надання ПрАТ "Квіти Львова" дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" ПрАТ "Квіти Львова" надано дозвіл на поділ земельної ділянки площею 1,9311 га на вул. Стрийській, 127 у м. Львові для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва, на земельній ділянці площею 0,7862 га та площею 1,1449 га.

42. Ухвалою Львівської міськради від 25.05.2017 №2009 "Про затвердження ПрАТ "Квіти Львова" технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" відповідачу-2 вирішено:

1. Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки загальною площею 1,9311 га на вул. Стрийській, 127 у м. Львові на земельні ділянки площею 0,7862 га для багатоповерхового житлового будівництва та площею 1,1449 га для обслуговування гуртожитку.

2. Вилучити за згодою з користування ПрАТ "Квіти Львова" земельну ділянку площею 1, 1449 га на вул. Стрийській, 124.

3. Розірвати договір оренди землі від 05.06.2015.

4. Залишити ПрАТ "Квіти Львова" в оренді терміном до 19.03.2025 земельну ділянку площею 0, 7862 га на вул. Стрийській (біля будинку № 127) для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

5. ПрАТ "Квіти Львова" у тримісячний термін укласти з Львівською міськрадою договір оренди землі, договір про відшкодування недоотриманих коштів за користування земельною ділянкою.

43. Судами встановлено, що як убачається, зокрема, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, в таких реєстрах відсутні будь-які відомості щодо наявних зареєстрованих прав на будинок №127 по вул. Стрийській у м. Львові за територіальною громадою міста Львова.

44. Львівська міськрада прийняла ухвали, якими надала ПрАТ "Квіти Львова" дозвіл на поділ земельної ділянки (площею 1,9311га), розташованої на вулиці Стрийській, 127 та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на дві земельні ділянки: площею 0,7862 га та площею 1,1449 га (ухвала від 26.05.2016 №591 "Про надання ПрАТ "Квіти Львова" дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" (далі - ухвала від 26.05.2016 №591)), а також затверджено зазначену технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 1,9311 га, розташованої на вул. Стрийській, 127, на дві окремі земельні ділянки: площею 0,7862га (кадастровий номер :08:005:0070), для багатоповерхового житлового будівництва; площею 1,1449га (кадастровий номер :08:005:0071), для обслуговування гуртожитку; вилучено (за згодою) з користування ПрАТ "Квіти Львова" земельну ділянку площею 1,1449 га, розташовану на вул. Стрийській, 127 (згода ПрАТ "Квіти Львова" на вилучення викладена у нотаріально посвідченій заяві від 11.12.2015), залишено ПрАТ "Квіти Львова" в оренді земельну ділянку площею 0,7862га, розташування якої визначено: вул. Стрийська, біля будинку №127, вирішено розірвати договір оренди землі від 05.06.2015, укладений із ПрАТ "Квіти Львова" (ухвала від 25.05.2017 №2009 "Про затвердження ПрАТ "Квіти Львова" технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127" (далі - ухвала від 25.05.2017 №2009)).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

45. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

46. Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

5) Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у судовому рішенні, яке оскаржується.

47. Підставою касаційного оскарження скаржники зазначають пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України і Верховного Суду (пункти 12, 13, 15, 17, 18 цієї ухвали).

48. Разом з тим, дослідивши доводи касаційних скарг і матеріали справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 914/2068/17 з огляду на таке.

49. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду переглядає у касаційному порядку судові рішення, лише якщо правовідносини у справі, що розглядається, є подібними до тих правовідносин, які склалися між сторонами в іншій справі, в якій Верховний Суд сформулював висновок щодо застосування норми права, на який посилався скаржник у касаційній скарзі.

50. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними (тотожними, аналогічними, подібними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 372/4583/14-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

51. Предметом розгляду цієї справи є вимоги прокурора, який обґрунтував підстави для представництва інтересів держави відсутністю органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

52. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість доводів прокурора про порушення органом місцевого самоврядування порядку надання в оренду спірної земельної ділянки комунальної форми власності (стаття 134 ЗК України) та про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

53. Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді і спірних правовідносинах, місцевий господарський суд в оскарженому рішенні зазначив, що важливим є факт порушення самою Львівською міськрадою права власності територіальної громади міста Львова на спірну земельну ділянку, що і зумовило звернення з цим позовом прокурора (враховуючи відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах).

54. Апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). В такому випадку прокурор набуває статусу позивача. Суд апеляційної інстанції зазначив, що твердження прокурора стосовно наявності підстав для представництва інтересів держави (пункт 9 цієї ухвали) у спірних правовідносинах знайшли своє підтвердження за результатами розгляду справи і відхилив відповідні доводи апеляційної скарги.

55. Скаржники не погоджуються з висновками судів про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах та зазначають, що прокурор не підтвердив наявність підстав для представництва органу місцевого самоврядування, посилаються на неврахування висновків Верховного Суду України і Верховного Суду (пункти 12, 17 цієї ухвали).

56. Разом з тим, у справі № 906/240/18 (на яку посилаються відповідач-1 і відповідач-2 у касаційних скаргах) предметом касаційного перегляду була ухвала місцевого господарського суду, залишена без змін постановою апеляційного господарського суду, про залишення позову без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України, оскільки прокурор не мав повноважень на підписання позовної заяви, адже звертаючись до суду із позовом, не визначив позивача орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, не обґрунтував наявності підстав для представництва інтересів держави у цій справі. Верховний Суд у постанові від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 погодився з висновками судів першої і апеляційної інстанції та зазначив, що повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, які належать до категорії земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, належать до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів, у цьому випадку до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. Таким чином, у справі № 906/240/18 суди дійшли до висновку про наявність органу уповноваженого на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах (повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, які належать до категорії земель сільськогосподарського призначення державної форми власності), а також наслідки незазначення такого органу прокурором, за захистом прав і інтересів якого останній фактично звернувся з позовом у справі.

57. У справі № 910/18770/17 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-2, а також у касаційній скарзі відповідача-1) досліджувалося питання надання у користування мисливських угідь та визнання недійсним відповідного договору про умови ведення мисливського господарства. У цій справі Верховний Суд у постанові від 01.11.2018, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, зазначив, зокрема, що чинним законодавством не передбачено звернення прокурора в інтересах суб`єкта господарювання, суди не встановили, у чому саме полягає порушення інтересів держави з урахуванням вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", не дослідили належним чином обставини справи щодо погодження власниками чи землекористувачами передачу у користування мисливських угідь, а також не надали оцінку спірним правовідносинам з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

58. У справі № 806/1000/17 (на яку посилаються відповідач-1 і відповідач-2 у касаційних скаргах) прокурор в інтересах держави в особі обласної ради звернувся з позовом до Державної служби геології та надр України, за участю третьої особи, в якому просив визнати протиправним і скасувати спеціальний дозвіл на користування надрами. У справі № 806/1000/17 суди надавали оцінку спірним правовідносинам, в тому числі щодо наявності / відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді з урахуванням заявлених позовних вимог з підстав порушення відповідачем порядку надання дозволу на спеціальне користування надрами, недотримання визначеної законодавством процедури його видачі, в частині відсутності необхідних умов для отримання такого дозволу поза аукціоном, відсутності необхідних погоджень уповноважених органів, порушення інтересів територіальної громади.

59. У справі № 924/1237/17 (на яку посилається відповідач-2 у касаційній скарзі) прокурор в інтересах держави звернувся з позовом про визнання недійсним договору та припинення зобов`язання на майбутнє з тих мотивів, що укладення оспорюваного договору суперечить нормам Закону України "Про публічні закупівлі" є порушенням законності в сфері публічних закупівель, порушує принцип добросовісної конкуренції, відкритості та прозорості, запобіганню корупційним діянням та зловживанням. Залишаючи в силі постанову суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд у постанові від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17 погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що прокурор при зверненні з позовом до суду не визначив орган (органи), уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах, що не було враховано судом першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції відхилив посилання прокурора на те, що чинним законодавством України визначені органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю у сфері публічних закупівель (Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Держаудитслужба України), проте у вказаних органів відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти недійсними, з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам законодавства і положення нормативно - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави.

60. У справі № 912/2385/18 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-2, а також у касаційній скарзі відповідача-1) прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі районної державної адміністрації, державної аудиторської служби України до товариства і відділу освіти, молоді та спорту, в якому просив визнати недійсними додаткові угоди до укладеного відповідачами договору про постачання природного газу, а також стягнути з товариства на користь бюджету надмірно сплачені грошові кошти. На обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що оспорювані додаткові угоди суперечать пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки вони укладені без належного підтвердження коливання цін на ринку природного газу в період виконання умов договору, що у свою чергу спричинило державі збитки у вигляді надмірно сплачених грошових коштів в оспорюваній сумі. У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду вказала на помилковість висновку суду апеляційної інстанції (який скасував рішення суду першої інстанції і залишив позов без розгляду на підставі пункту 1 частити першої статті 226 ГПК України) про ненаведення прокурором у цій справі підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, а також зазначила, що якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

61. У справі № 904/82/19 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-1) прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Держеокадастру до районної державної адміністрації та фізичної особи-підприємця про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що розпорядження районної державної адміністрації прийняте з порушенням норм чинного законодавства; спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, за межами населеного пункту, належить до земель запасу сільради, а не до невитребуваних (невизначених) земельних часток (паїв), отже, районна державна адміністрація не наділена повноваженнями щодо розпорядження такими землями. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 у справі № 904/82/19 зазначив, що суди неналежно дослідили наявність підстав для звернення прокурора до суду з відповідним позовом, зокрема щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, визначеного позивачем, при зверненні з цим позовом до суду та якими доказами підтверджується факт направлення (вручення) такого повідомлення та їх отримання позивачем, а також обставини наявності/відсутності бездіяльності компетентного органу, в особі якого заявлено позов; причин, які перешкоджали захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора з відповідним позовом до суду, належним чином не з`ясували.

62. Суд зазначає, що матеріально-правове регулювання і фактично-доказова база у наведених справах та у справі, яка переглядається, суттєво відрізняються, що свідчить про неподібність правовідносин. Разом з тим, висновки Верховного Суду щодо застосування приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у справах, де прокурор визначив уповноважений державою орган на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах (справи № 904/82/19, № 806/1000/17, № 912/2385/18) стосуються дотримання прокурором процедури, передбаченої частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а у справах де прокурор відповідний повноважний орган не зазначив (справи № 906/240/18, № 910/18770/17, № 924/1237/17) стосуються визначення, з урахуванням обставин кожної конкретної справи та змісту спірних правовідносин, відповідного органу, наділеного повноваженнями на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, що з урахуванням наведеного у пунктах 9, 53, 54 цієї ухвали свідчить про неподібність правовідносин у цих справах та у справі, яка переглядається.

63. У цій справі, яка переглядається, суди дійшли висновку, що прокурор звернувся з позовом до суду 10.10.2017 в межах трирічної позовної давності в частині вимоги про визнання недійсною ухвали від 18.09.2014 № 3881, оскільки вказана ухвала підлягала опублікуванню до 02.10.2014 і прокуратура мала можливість опрацювати її упродовж жовтня 2014 року (до 31.10.2014 включно).

64. У постанові від 16.11.2016 Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-2 в частині незгоди з висновками судів про дотримання прокурором позовної давності) за позовом прокурора до органу місцевого самоврядування, фізичних осіб про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій і направляючи справу на новий розгляд, дійшов висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Верховний Суд України вказав на необхідність дослідження судами обставин щодо об`єктивної можливості прокуратури дізнатися про порушення законодавства до проведення нею перевірки.

65. У справі № 362/44/17 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-2 в частині незгоди з висновками судів про дотримання прокурором позовної давності) прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі сільської ради з позовом, в якому просив витребувати на користь територіальної громади спірні земельні ділянки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 в частині висновків щодо позовної давності зазначила, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовна давність до правовідносин, пов`язаних з витребування майна, не застосовується. Суд касаційної інстанції врахував висновки місцевого суду про те, що про порушення права власності територіальної громади прокуратура дізналася ще у червні 2009 року, а отже прокурор у 2017 році звернувся з позовом після спливу позовної давності і залишила в силі рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

66. У справі № 367/4069/17 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-1 в частині незгоди з висновками судів про дотримання прокурором позовної давності) прокурор в інтересах Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. У постанові від 09.12.2020 у справі № 367/4069/17 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав на помилковість висновків судів, які пов`язали початок перебігу позовної давності з моментом, коли судовим рішенням було підтверджено незаконне передання спірної земельної ділянки у власність іншої особи і зазначив про необхідність дослідження обставин, коли саме відповідний орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є у нього поважні причини для його поновлення.

67. З урахуванням встановлених у цій справі, яка переглядається, обставин, вбачається, що суди першої і апеляційної інстанції дослідили, що про оскаржувану ухвалу від 18.09.2014 № 3881 прокуратура мала можливість дізнатися до 31.10.2014 включно, доказів стосовно того, що позивач міг раніше дізнатися про наявність порушеного права відповідачами не надано і судами попередніх інстанцій не встановлено. Крім того, висновки судів щодо дотримання прокурором позовної давності стосуються позовної вимоги про визнання недійсною ухвали від 18.09.2014 № 3881 і не по`вязані з вимогами про витребування майна на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України. Наведене свідчить про неподібність правовідносин і фактичних обставин у справах № 6-2469цс16, № 362/44/17, № 367/4069/17 та у справі № 914/2068/17, у тому числі в частині висновків щодо дотримання / недотримання прокурором позовної давності при зверненні з позовом до суду.

68. Доводи скаржників, викладені у пунктах 14, 19 цієї ухвали, по-перше, вже були предметом оцінки Верховним Судом у постанові від 27.09.2018 у цій справі, а по-друге, не обґрунтовані підставою оскарження судових рішень у відповідності до вимог ч. 2 ст. 287 ГПК України.

69. У постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 810/2509/17 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача-2 в частині незгоди з висновками судів про підсудність цієї справи господарським судам) за позовом прокурора про скасування рішення сільради у сфері містобудівної діяльності, суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що діяльність селищної ради щодо затвердження детального плану території є об`єктом контролю у сфері містобудівної діяльності і такий контроль уповноважені здійснювати органи архбудконтролю; прокурор не довів відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження контролю за дотриманням відповідачем вимог законодавства у сфері містобудування або не здійснення чи неналежним чином здійснення таким органом своїх функцій і дійшов висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

70. Предмет і підстави заявлених позовних вимог у справі № 914/2068/17, а також характер спірних правовідносин свідчить про їх неподібність з правовідносинами у справі № 810/2509/17. Окрім того, відповдач-2 не зазначає, які саме висновки Верховного Суду у справі № 810/2509/17 спростовують висновок суду апеляційної інстанцій щодо приватноправового характеру правовідносин у справі № 914/2068/17.

71. Інші доводи скаржників (пункти 16, 20 цієї ухвали) Верховним Судом не приймаються до уваги, оскільки вони - (1) не були обґрунтовані підставою оскарження судових рішень у відповідності до вимог ч. 2 ст. 287 ГПК України; (2) зводяться до намагання здійснити судом касаційної інстанції переоцінку наявних у матеріалах справи доказів. Проте згідно з імперативним приписом ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

72. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

73. Зважаючи на те, що наведена скаржниками підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а інші підстави касаційного оскарження відповідачі не зазначили та не обґрунтовували у поданих касаційних скаргах, Суд на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Квіти Львова" і Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 у справі № 914/2068/17.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Квіти Львова" і Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 у справі № 914/2068/17.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил