ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2021 р. Справа № 916/445/21

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу №916/445/21 за позовом Приватного підприємства "М.І.А.С." (10007, м.Житомир, вул. Якова Зайка, 13; ІНФОРМАЦІЯ_1) до Спільного українсько-болгарського підприємства "НІКІ" (65029, м. Одеса, вул. Градоначальницька,17) про стягнення 23990,59грн.,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, заяв, клопотань, процесуальних дій суду:

Позивач у позові в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16.07.2018р. між покупцем СУБП «НІКІ» та постачальником ПП «М.І.А.С.» був укладений договір поставки №95, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його в асортименті, кількості та за цінами, зазначеними у рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або окремих додатках-специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною даного договору. Позивач вказує, що на виконання вищевказаного договору поставив відповідачу товар за видатковими накладними: від 13.08.2018р. №РН-0000026 на суму 265964грн., від 13.08.2018р. №РН-0000027 на суму 191699,59грн., від 27.08.2018р. №РН-0000032 на суму 182262грн., від 07.09.2018р. №РН-0000034 на суму 151110грн., від 21.09.2018р. №РН-0000035 на суму 143370грн., від 03.10.2018р. №РІІ-0000038 на суму 130095грн. Загалом поставлено товар на суму 1064500,59грн. Також позивач зазначає, що відповідачем було здійснено часткову оплату поставленого товару загалом на суму 1040510грн., у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в сумі 23990,59грн.

Відповідач правом на подання заперечення щодо розгляду справи в спрощеному провадженні без виклику сторін, відзиву на позов не скористався. За таких обставин, суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами з врахуванням положень ч.2 ст.178 ГПК України, якими передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, суд враховує, що ухвалу суду від 23.01.2021р. судом було надіслано за адресою державної реєстрації відповідача: 65029, м. Одеса, вул. Градоначальницька,17, однак, не вручено відповідачу з відміткою пошти про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Дана адреса відповідає вказаній у Витязі з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 30.03.2021р.

Так, положення ч.1 ст.248 ГПК України визначають, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, враховуючи, вжиті судом заходи із забезпечення повідомлення відповідача про розгляд судом справи №916/445/21 засобами поштового зв`язку, суд, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, дійшов висновку в контексті гарантій ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо розумного строку розгляду справи, про необхідність розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 23.01.2021р. відкрито провадження у справі №916/445/21, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи та докази, на підставі яких судом встановлені обставини справи:

16.07.2018р. між ПП «М.І.А.С.» (постачальник) та СУБП «НІКІ» (покупець) було укладено договір поставки №95, відповідно до якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його в асортименті, кількості та за цінами, зазначеними у рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або окремих додатках-специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною даного договору. Під терміном «товар» у п.1.1. і надалі за текстом сторони розуміють продукцію, що зазначена у видаткових накладних, та/або додатках-специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору (п.п.1.1., 1.2. договору).

Ціна договору дорівнює сумі загальної вартості товару, поставка якого відбулась протягом строку дії даного договору згідно підписаних сторонами товарно-транспортних та видаткових накладних. Ціна за одиницю товару визначається у додатках-специфікаціях, що є невід`ємною частиною даного договору, і погоджується сторонами попередньо. У ціну товару можуть бути включені будь-які витрати постачальника, пов`язані із його поставкою, у тому числі вартість його належного пакування, відвантаження та доставки покупцю згідно умов договору. Ціна вказана в специфікації, може бути змінена лише за додатковою домовленістю сторін. Згода сторін на зміну ціни товару закріплюється сторонами шляхом підписання відповідної специфікації у новій редакції або оплатою покупцем вартості товару згідно рахунку-фактури за новими цінами (п.п.4.1., 4.2., 4.3., 4.4. договору поставки №95 від 16.07.2018р.).

Відповідно до п.п.5.1., 5.2. договору поставки №95 від 16.07.2018р. оплата за цим договором здійснюються в національній валюті України, наступним шляхом: внесення передоплати у розмірі 50% від вартості товару кожної окремої партії, згідно специфікації або рахунку-фактури, на поточний рахунок постачальника, вказаний у даному договорі. Датою оплати товару сторони вважають день списання відповідної суми платежу з банківського рахунку покупця.

Як сторони визначили у п.п.6.1., 6.2., 6.3. договору поставки №95 від 16.07.2018р., постачання товару (партії товару) здійснюється на умовах, вказаних у специфікації, що є невід`ємною частиною договору. Постачальник відпускає товар на умовах ЕХW (склад постачальника). Передача партії товару представнику покупця відбувається лише у разі надання оформленої на ім`я такого представника відповідної довіреності від покупця на отримання товарно-матеріальних цінностей.

За умовами п.7.1. договору поставки №95 від 16.07.2018р. він діє по 31.12.2018р.

Також сторонами було підписано додатки-специфікації №№1, 2, 3 до договору поставки №95 від 16.07.2018р.

На виконання умов договору поставки №95 від 16.07.2018р. позивач поставив відповідачу товар за видатковими накладними: №РН-0000026 від 13.08.2018р. на суму 265964грн., №РН-0000027 від 13.08.2018р. на суму 191699,59грн., №РН-0000032 від 27.08.2018р. на суму 182262грн., №РН-0000034 від 07.09.2018р. на суму 151110грн., №РН-0000035 від 21.09.2018р. на суму 143370грн., №РН-0000038 від 03.10.2018р. на суму 130095грн.

Відповідачем частково було проведено оплату отриманого від позивача товару за платіжними дорученнями: №12 від 02.08.2018р. на суму 330000грн., №14 від 13.08.2018р. на суму 130248грн., №17 від 21.08.2018р. на суму 200244грн., №15 від 05.09.2018р. на суму 150000грн., №17 від 19.09.2018р. на суму 130000грн., №27 від 12.10.2018р. на суму 100018грн.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши пояснення представника позивача, його мотивовану оцінку кожного аргументу щодо наявності підстав для задоволення позову, проаналізувавши нижченаведені норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як передбачено ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Отже, як свідчать наявні у справі докази, зокрема, договір №95 від 16.07.2018р., видаткові накладні, платіжні доручення свідчать про те, що позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1064500,59грн., за який відповідач здійснив часткову оплату на суму 1040510грн., у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість в сумі 23990,59грн., у зв`язку з чим підлягає судом задоволенню у повному обсязі позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 23990,59грн. заборгованості.

Також у позові позивач виклав клопотання про покладення на відповідача відшкодування понесених позивачем витрат на оплату судового збору у розмірі 2277грн., на правову допомогу адвоката у сумі 4800грн. та стягнення з відповідача 2000 грн. премії (гонорару успіху), який має бути сплачений позивачем, у випадку задоволення позову.

Зокрема, зазначено, що з метою ознайомлення з матеріалами справи, досудового врегулювання спору, підготовки позовної заяви та юридичного супроводу справи в суді та на стадії примусового виконання судового наказу, позивачем понесені попередні витрати на правову допомогу адвоката у сумі 4800грн. Розрахунок витрат проведений, шляхом додавання вартості окремих дій адвоката, визначених договором про правову допомогу: 1000грн. - за вивчення, огляд та попередню правову оцінку документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням, 100грн. - за проведення переговорів на предмет повернення боргу, 2100грн. - за підготовку заяви та пакету документів, необхідних для звернення до суду, 300грн. - за проведення арифметичних розрахунків, 1300грн. - за вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи її повного юридичного супроводу, в т.ч. забезпечення виконання судового рішення. Також позивач зазначає, що у договорі про правову допомогу сторони домовилися про премію (гонорар успіху), який повинен бути сплачений адвокату у випадку вирішення спору на користь клієнта. Гонорар успіху складає 2000грн.

На підтвердження витрат на послуги адвоката позивач подав до справи: договір про правову допомогу від 11.02.2021р., укладений між ПП «М.І.А.С.» та адвокатом Лозою В.М., акт приймання-передачі наданих послуг від 15.02.2021р., квитанцію до прибуткового касового ордеру №04-02 від 15.02.2021р., довіреність від 11.02.2021р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №507 від 16.05.2008р.

У п.п.1.1., 2.1. договору від 11.02.2021р. сторони передбачили, що повірений зобов`язується надати довірителю правову допомогу у спорі з СУБП «НІКІ», за що довіритель сплачує повіреному 4800грн. Також у п.2.3. договору від 11.02.2021р. визначено, що при задоволенні позову довіритель сплачує повіреному премію (гонорар успіху) у сумі 2000грн.

Разом з тим слід зазначити, що наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі наданих послуг від 15.02.2021р. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у зазначеному розмірі, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч.ч.1, 3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.1, 2, 3, 4, 5, 6 ст.126 ГПК України).

Положення п.2 ч.1, ч.4 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Між тим, як зазначила Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019р. по справі №922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Наразі, з наданого заявником до заяви акту приймання-передачі наданих послуг від 15.02.2021р., що містить детальний опис виконаних адвокатом робіт, вбачається, що по даній справі адвокат надав наступні послуги:

Вивчення, огляд та попередня правова оцінка документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням - 3 год.10хв., проведення заходів досудового врегулювання спору шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу - 30хв., підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду, підготовка позовної заяви - 5 год., здійснення арифметичних розрахунків - 1 год., вчинення інших дій необхідних для розгляду справи в суді та забезпечення виконання судового рішення - 3 год.

Між тим, дослідивши та проаналізувавши поданий позивачем акт приймання-передачі наданих послуг від 15.02.2021р., суд встановив, що до справи не подано доказів проведення адвокатом заходів досудового врегулювання спору шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу.

Стосовно правової оцінки адвокатом документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням (3год.10хв.), підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду, підготовка позовної заяви (5 год.), суд вважає, що такі дії не потребують значних затрат часу з огляду на характер правовідносин сторін, що опосередковується договором поставки, за яким сторонами оформлені всі документи щодо здійснення господарських операцій за ним. Які ще докази, крім тих, що оформлені сторонами та які наявні у справі, збирав адвокат суду не повідомлено. Крім того, не зрозуміло навіщо адвокат три години надавав правову оцінку правовідносинам сторін, щоб потім ще п`ять годин витратити на підготовку позову.

Незрозуміло суду, чому адвокат годину зводив доданок 12 сум, що зазначені у видаткових накладних та платіжних дорученнях.

Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу з урахуванням категорії справи, рівня її складності, тривалості розгляду справи, оплати відповідачем протягом розгляду справи основного боргу, підлягають задоволенню частково у розмірі 2500грн., 1000грн. гонорару успіху, які можуть вважатись розумними і співмірними по даній справі.

За розгляд даного позову судом позивач поніс витрати на оплату судового збору в сумі 2270грн., які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити повністю позов Приватного підприємства "М.І.А.С." (10007, м.Житомир, вул. Якова Зайка, 13; ІНФОРМАЦІЯ_1) до Спільного українсько-болгарського підприємства "НІКІ" (65029, м. Одеса, вул. Градоначальницька,17) про стягнення 23990,59грн.

2. Стягнути зі Спільного українсько-болгарського підприємства "НІКІ" (65029, м. Одеса, вул. Градоначальницька,17, ) на користь Приватного підприємства "М.І.А.С." (10007, м.Житомир, вул. Якова Зайка, 13; ІНФОРМАЦІЯ_1; ) 23990 (двадцять три тисячі дев`ятсот дев`яносто) грн. 59коп. заборгованості, 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. витрат на оплату судового збору, 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. витрат на правничі послуги, 1000 (одну тисячу) грн. «гонорар успіху».

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.241 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23 квітня 2021 р.

Суддя І.А. Малярчук