ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2021 р. Справа№ 910/15618/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Попікової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 07.04.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Аграрного фонду

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 (повний текст складено 15.05.2020)

у справі №910/15618/19 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос"

до Аграрного фонду

про стягнення 1 842 432,51 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду (надалі - відповідач) про стягнення 1 842 432,51 грн, з яких: 1 604 945,11 грн боргу, пеня в сумі 210 041,32 грн, інфляційні втрати в сумі 7 358,08 грн та 3% річних - 20 088,00 грн.

Позов мотивовано порушенням відповідачем зобов`язань з оплати послуг складського зберігання, які позивач надавав після закінчення договору складського зберігання цукру №1Ц від 30.01.2014, оскільки поклажодавець не забрав свого майна зі складських приміщень, тому плата нарахована за фактичний час зберігання за період з січня по липень 2019 року.

Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав положення 526, 612, 629, 946, 957 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 у справі №910/15618/19 позов задоволено частково. Стягнути з Аграрного фонду на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" 1 604 945 грн 11 коп. основного боргу, 3 428 грн 58 коп. інфляційних втрат, 20 088,00 грн - 3% річних та 24 426 грн 93 коп витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено повністю.

Суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Аграрний фонд звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 у справі №910/15618/19 скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник посилається на те, що позивач у спірний період не здійснював фактичного зберігання майна. Наголошує на тому, що в зв`язку із проведенням слідчих дій-обшуку, спірне майно було визнано речовим доказом та з цього моменту зберігання ним не здійснювалось, так як позивач не мав доступу до складських приміщень, не забезпечував належних умов зберігання цукру відповідно до п.1.1 договору, а саме вимогам ДСТУ 4245:2003, а також не мав можливості забезпечення кількісних та якісних показників цукру-піску в складських приміщеннях відповідно до п. 3.5 договору.

Крім того, під час апеляційного перегляду даної справи, відповідачем подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи від 20.10.2020 №40-07/514, до якого долучено копію протоколу обшуку від 14.03.2016 в нежитлових приміщеннях ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22; копію листа НАБУ від 31.07.2020 №428, відповідно до якого задоволено клопотання Аграрного фонду про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000211) від 22.01.2016. Відповідач у клопотанні про приєднання доказів наголосив, що вищеназвані докази не були подані суду першої інстанції з поважних та об`єктивних причин, просив взяти їх до уваги судом апеляційної інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Козир Т.П., суддів Коробенка Г.П., Кравчука Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020 відкрито апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22 липня 2020 року о 12год. 40хв.

В подальшому, ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2020, від 24.09.2020, від 22.10.2020 розгляд справи відкладався та склад колегії суддів змінювався.

06 липня 2020 року від Заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Н.Холодницького надійшла заява про вступ у справу, у якій він просить залучити Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру Офісу Генерального прокурора до участі у справі. До заяви додані копії матеріалів кримінального провадження №0000211, а також копії заяви і вказаних матеріалів для сторін.

10 серпня 2020 року від відповідача надійшли пояснення, у яких він підтримав заяву Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про вступ у справу.

03 вересня 2020 року від позивача надійшли заперечення на заяву прокурора, у яких він просить відмовити у її задоволенні, посилаючись відсутність правових підстав для вступу прокурора у дану справу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 відмовлено у задоволенні заяви Заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про залучення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора до участі у справі.

В подальшому, склад колегії суддів змінився.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/651/20 від 14.12.2020, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді доповідача) Козир Т.П. з 17.11.2020, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/15618/19.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Владимиренко С.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 у справі №910/15618/19 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Владимиренко С.В., Євсіков О.О. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 08.02.2021 о 15:00 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 20.01.2021. Встановлено позивачу строк до 20.01.2021 для надання своїх заперечень чи пояснень щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №910/15618/19. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 20.01.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/509/21 від 08.02.2021, у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/15618/19.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 у справі №910/15618/19 прийняти до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Попікова О.В. Розгляд справи ухвалено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 08.02.2021 о 15:00 год.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021, від 15.03.2021 розгляд справи було відкладено, зокрема до 05.04.2021 о 16 год. 00 хв.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у відзиві зазначив, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Розгляд клопотань.

22.10.2020 Аграрний фонд подав клопотання про зупинення провадження у справі. Клопотання мотивовано наявністю подібних судових справ №910/603/18, №910/8578/18, №910/13771/17, №910/1435/19, рішеннями у яких задоволено позовні вимоги та стягнуто з Аграрного фонду на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" боргу за послуги фактичного зберігання цукру за відповідні досліджувані судами періоди. Аграрний фонд зазначає, що ним подано заяви про перегляд судових рішень у цих справах за нововиявленими обставинами та відкрито провадження за його заявою. Відтак, Аграрний фонд просить відповідно до ст. 227 ГПК України зупинити провадження у даній справі до розгляду судами його заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у справах №910/603/18, №910/8578/18, №910/13771/17, №910/1435/19, оскільки ці обставини можуть вплинути на розгляд цієї справи.

Колегія суддів, розглянувши у судовому засіданні назване клопотання, протокольною ухвалою від 07.04.2021 дійшла висновку залишити його без задоволення. При цьому суд виходив з того, що розгляд заяв про перегляд судових рішень у справах за ново виявленими обставинами у справах №910/603/18, №910/8578/18, №910/13771/17, №910/1435/19 не впливає на розгляд даної справи, крім того у цій справі досліджується інший спірний період.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 07.04.2021 з`явилися усі учасники апеляційного провадження.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного апеляційного перегляду справи, розгляд скарги здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу відповідача задовольнити, оскаржене рішення у даній справі скасувати, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

30.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (зберігач, позивач) та Аграрним фондом (поклажодавець, відповідач) укладено договір складського зберігання № 1ц (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору поклажодавець передає, а зберігач приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59 278 тонн 655 кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого (масою нетто 50,00 кг) в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штуки, а також 1 неповний мішок, в якому 5 кг (далі - цукор).

Згідно з п. 1.2 договору прийняття цукру на зберігання та видача його поклажодавцеві посвідчується актом передавання-приймання, який є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.3 договору, фактичне місце зберігання цукру: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22.

Пунктом 3.2 договору визначено, що зберігач зобов`язаний здійснювати перевірку по кількості, якості, умовам зберігання, а при виявленні відхилень від норм зберігання цукру скласти про це акт і негайно, але не пізніше одного дня з моменту виявлення, повідомити поклажодавця.

Відповідно до пункту 3.5 договору Товариство зобов`язано надати можливість Фонду здійснювати перевірку наявності та стану зберігання цукру шляхом огляду умов зберігання та документів, що підтверджують його кількісний та якісний стан.

Згідно п. 3.6. договору, поклажодавець зобов`язаний своєчасно відшкодовувати витрати за наданні йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України, в межах коштів, передбачених ЗУ «Про Державний бюджет України» на відповідний строк.

Відповідно до п. 4.1. договору сторони визначили, що розрахунки відшкодування витрат проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість шляхом перерахування на поточний рахунок зберігача.

Пунктом 4.2 даного правочину передбачено, що тариф за надання послуг по зберіганню становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

Фонд сплачує вартість цих послуг не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі актів, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками, які надаються Товариством протягом 10 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим (пункти 4.3, 4.4, 4.7 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту передавання-приймання від 31.01.2014 відповідач передав на зберігання позивачу цукор-пісок загальною кількістю 59 276,655 тонн.

Розділом 5 договору закріплено строки зберігання цукру - до пред`явлення вимоги поклажогдавцем.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання (п. 8.1. договору).

Вищезазначений договір підписано уповноваженими особами сторін та скріплено печатками їх підприємств.

Додатковим договором від 31.12.2014 до договору внесено зміни та встановлено строк дії договору до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі.

За ствердженням позивача, на підтвердження надання послуг по зберіганню цукру за період з січня по липень 2019 року ним було направлено відповідачу акти виконаних робіт на суму 1 604 945,11 грн.

Щодо обсягу цукру, який на думку позивача у спірний період перебував на зберіганні позивач вказав наступне.

Генеральною прокуратурою України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2016 проводилися обшуки в складських приміщеннях, які належать ТОВ «ВКФ «Амос» та знаходяться за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22.

На підставі вказаної ухвали та постанови слідчого про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання від 17.03.2016, визнано речовим доказом цукор - пісок, який належить ДСБУ «Аграрний фонд», та виявлений на складах ТОВ «ВКФ АМОС» за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22.

Починаючи з 17.03.2016 зі складських приміщень ТОВ «ВКФ «АМОС» за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 Генеральною прокуратурою України, розпочалось вилучення та вивезення вищевказаного майна, цукру-піску, який перебуває на відповідальному зберіганні ТОВ «ВКФ «АМОС» відповідно до Договору складського зберігання №1-ц від 30.01.2014, укладеного між ТОВ «ВКФ «АМОС» та Агарний фонд, яке тривало до 18.05.2016.

Всього за березень-травень 2016 року вивезено 11 172,950 т цукру-піску.

Зазначене підтверджується і листом Генеральної прокуратури України від 04.12.2018 № 17/1/4-28244-16, у якому надано відповідь на запит ТОВ «ВКФ «АМОС» щодо звіряння кількості переміщеного на відповідальне зберігання цукру.

8 серпня 2017 року було відновлено вивезення та перерахунок цукру, яке тривало до 17.09.2017 року. Після 17.09.2017 року вивезення цукру-піску не відбувалося.

Відвантаження та вилучення цукру-піску протягом серпня-вересня 2017 року відбувалось у наступному порядку: липень 2017 року не відбувалось (залишок - 28 387,855 т), серпень 2017 року відвантажено 4 817,500 т (залишок 23 570,355 т), вересень 2017 року відвантажено 5 057,500 т (залишок 18 512,855 т). Отже, залишок складав 18 512,855 т.

Крім того, позивач зауважив, що відповідно до Протоколу обшуку від 05.09.2019, складеного Старшим слідчим в особливо важливих справах ГПУ молодшим радником юстиції Воробєй Д.А., в рамках проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0000211 від 22.01.2016, з 27.07.2019 власником цукру-піску, що зберігається у складських приміщеннях ТОВ «ВКФ «АМОС» є ДП «Агрофонд-зерно» на підставі Договору купівлі-продажу активу №24 від 29.07.2019.

Виходячи з вищезазначеного, відповідно до укладеного Договору, з 27.07.2019 відповідач не є власником цукру-піску, що знаходився у його приміщеннях.

Позивач наполягає, що Товариство направляло Фонду відповідні акти виконаних робіт із розрахунками обсягів коштів за зберігання, що вбачається з письмової вимоги від 23.05.2019 №232 (т.1 а.с. 41), яку направлено 24.05.2019; від 18.07.2019 №240 (т. 1 а.с. 46), яку направлено 23.08.2019; від 09.09.2019 №243 (т. 1 а.с. 51), яку було направлено 13.09.2019.

Проте, відповідач ці акти не підписав, причини своєї відмови від їх підписання позивачу не повідомив, оплату наданих послуг не здійснив.

За твердженням позивача, станом на дату звернення із даним позовом до суду за фактом наданих послуг зберігання за період з 01.01.2019 по 29.07.2019 заборгованість не погашена. Ці обставини слугували підставою звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості за послуги зберігання за період з січня по липень 2019 року на суму 1 604 945,11 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, при цьому посилався на те, що обсяг цукру-піску, який перебував на складі є значно меншим ніж визначив позивач.

Крім того, відповідач наполягав на тому, що у спірний період позивачем взагалі не надавались послуги зберігання, що підтверджується наступним.

Починаючи з 14.03.2016 на території складських приміщень ТОВ "ВКФ "Амос", розташованих за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька,22, Генеральною прокуратурою України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2016, розпочато слідчі дії в рамках кримінального провадження №№ 0000588 від 26.02.2016, шляхом проведення обшуку, вилучення цукру-піску, який виявлений на вищевказаних складах та належить ДСБУ «Аграрний Фонд», а також переміщення цукру-піску, який належить Фонду та являється речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000016, до складів, які орендуються ПАТ «Аграрний фонд» за адресою: вул. Привокзальна, 21, м. Бориспіль, Київської області.

Постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України В.Кислим від 17.03.2016 про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання, цукор-пісок, який належить Аграрному фонду та виявлений на складах ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою: м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, визнано речовим доказом та передано на відповідальне зберігання ПАТ "Аграрний фонд", якому під час перерахунку цукру-піску належить забезпечити його переміщення до складів, які орендуються ПАТ "Аграрний фонд".

Відповідач стверджує, що листом від 29.11.2016 №194 ТОВ "ВКФ "Амос" повідомило відповідача про те, з 25 березня 2016 року по теперішній час, уповноважені представники ТОВ "ВКФ "Амос" позбавлені доступу до складських приміщень за адресою: 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 де знаходиться цукор-пісок Аграрного фонду. Охорону складських приміщень за адресою: 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, станом на даний час здійснює приватна охорона структура ТОВ "ОЛІМПІАС ГРУП" () на підставі договору про надання послуг з охорони громадського порядку на об`єкті укладеного з ПАТ "Аграрний фонд" від 04.04.2016.

За таких обставин, внаслідок відсутності доступу до складських приміщень та неможливості забезпечення належних умов зберігання цукру-піску ТОВ "ВКФ "Амос" черговий раз повідомляв про неможливість, починаючи з 17.03.2016 забезпечення умов зберігання відповідно до п.1.1 вищевказаного договору, а саме вимогам ДСТУ 4245:2003, а також неможливості забезпечення кількісних показників цукру-піску в складських приміщеннях.

Таким чином, на думку відповідача, наведений лист свідчить, що ТОВ "ВКФ "Амос" офіційно повідомило Аграрний фонд, що, починаючи з 17 березня 2016 року, його представники позбавлені можливості доступу до складських приміщень, де зберігається цукор-пісок Аграрного фонду та не здійснювали послуги зберігання цукру.

Відтак, на переконання відповідача, позивач не довів, що такі послуги надавались та цукор зберігався відповідно ДСТУ 4245:2003, як передбачено п.п. 1.1, 3.5 договору. Фонду не було надано можливості здійснювати перевірки наявності та стану зберігання цукру шляхом огляду умов зберігання та документів, що підтверджують його кількісний та якісний стан. У зв`язку із наведеним відповідач не підписував акти виконаних робіт на суму 1 604 945,11 грн за період з січня по липень 2019 року. Такі акти, складались, на думку відповідача, формально, з завідомо непідтвердженими даними щодо умов зберігання та фактичного обсягу цукру-піску Аграрного фонду, що знаходиться на його відповідальному відокремленому зберіганні.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Спір у справі виник у зв`язку із твердженням позивача, що у період з січня по липень 2019 року останній здійснював фактичне зберігання частини цукру піску, у розмірі 18 512,855 т, який було передано на зберігання відповідно до договору від 30.01.2014 №1ц. Оскільки після закінчення договору зберігання, відповідач не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за фактичний час її зберігання.

Позивачем в рамках даної справи заявлено до стягнення вартість фактичного зберігання за період з січня по липень 2019 року, розраховану виходячи із тарифу, погодженому у Договорі - 12,50 грн. за 1 тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Судом встановлено, що 30.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (зберігач, позивач) та Аграрним фондом (поклажодавець, відповідач) укладено договір складського зберігання № 1ц (далі - договір).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання (п. 8.1. договору).

Додатковим договором від 31.12.2014 до договору внесено зміни та встановлено строк дії договору до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі.

Статтею 948 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок поклажодавця забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Тобто обов`язку поклажодавця забрати майно після закінчення строку його зберігання кореспондується обов`язок складу зберігача повернути майно зі зберігання.

31.12.2015 договір №1ц від 30.01.2014 припинив свою дію, що сторонами не заперечувалось, однак значна частина цукру, за твердженнями учасників спору, перебувала на складах ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою: м. Бровари, вул. Підприємницька, 22.

Згідно з частиною першою статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання

Згідно з частиною 3 статті 946 Цивільного кодексу України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Частина 3 визначає розмір плати збірегачу в тому разі, коли поклажодавець не забрав річ після закінчення строку договору зберігання. Відповідно поклажодавець має сплатити зберігачеві обумовлений договором розмір плати і, крім того, - плату за фактичний час зберігання після закінчення строку договору. Такі правові наслідки настають, якщо поклажодавець не забрав річ за відсутності перешкод з боку зберігача.

Закінчення строку зберігання не позбавляє зберігача обов`язку зберігати річ надалі, оскільки, згідно зі статтею 949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, та у стані, якому вона була прийнята на зберігання, при цьому цей обов`язок не припиняється із закінченням строку зберігання.

Суд апеляційної інстнції, перевіривши матеріали справи, приймаючи до уваги пояснення сторін, вважає не спроможними аргументи позивача про те, що ним у спірний період здійснювалось фактичне зберігання цукру-піску, а висновки суду в цій частині вважає помилковими, зважаючи на таке.

Досліджуючи питання наявності правових підстав стягнення плати за фактичне зберігання майна після припинення дії договору судом встановлено, що 26.02.2016 Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України до Єдиного реєстру судових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення №0000588 за фактом вчинення службовими особами ТОВ «ВКФ «Амос», за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 367 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2016 у справі №757/9402/16-к надано дозвіл слідчим групи слідчих у кримінальному провадженні №0000588 від 26.02.2016 (у подальшому об`єднане з кримінальним провадженням №0000211) на обшук у нежитлових приміщеннях, розташованих у м. Бровари Київської області, вул. Підприємницька, 22, які належать ТОВ «ВКФ «Амос», з метою відшукання та вилучення речей, майна і документів, що мають значення для досудового розслідування та містять відомості, які можуть бути доказами під час досудового розслідування, у тому числі документів, цукру-піску.

На підставі вказаної ухвали старшим слідчим ОВС ГСУ ГПУ 14.03.2016 розпочато слідчу дію - обшук, вжито заходів до переміщення та перерахунку цукру-піску з метою встановлення його фактичної кількості, розміру нестачі та суми збитків. У подальшому, обшук за вказаною вище адресою неодноразово продовжувався: з 17.03.2016 по 18.05.2016, з 08.08.2017 по 15.09.2017, 14.02.2019, 31.08.2019 по 18.09.2019, з 19.09.2019 по 01.10.2019, з 02.10.2019 по 13.10.2019.

Крім того, відповідно до постанови старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016 про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання, цукор-пісок, який належить Аграрному фонду та виявлений на складах ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою: м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, визнано речовим доказом та передано на відповідальне зберігання ПАТ "Аграрний фонд", зобов`язано останнього перемістити цукор-пісок до складів, які ним орендовані.

Відтак, у спірний період з січня по липень 2019 року, цукор-пісок, який знаходився на складі позивача, визнано речовим доказом відповідно до постанови старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016, якою також було постановлено передати його на відповідальне зберігання ПАТ "Аграрний фонд".

Відповідач в ході розгляду справи неодноразово наполягав на тому, що позивач не здійснював фактичного зберігання, оскільки спірне майно визнано речовим доказом, у зв`язку із чим позивач не мав доступу до приміщень, тому відповідно не міг здійснювати контроль якості та зберігання відповідно до ДСТУ «Цукор. Умови тривалого зберігання».

В судовому засіданні від 07.04.2021 у суді апеляційної інстанції присутній представник ТОВ "ВКФ "Амос" підтвердив вищеозначені факти. При цьому, у відповідь на запитання колегії суддів, вказав, що починаючи з 14.03.2016 не мав доступу до складських приміщень за адресою: м. Бровари Київської області, вул. Підприємницька, 22, оскільки розпочато слідчі дії, склади опечатано, а цукор-пісок, який там знаходився визнано речовим доказом. У зв`язку із зазначеним, позивач також не здійснював контроль умов зберігання цукру згідно ДСТУ, якісний стан цукру.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У суду відсутні обґрунтовані підстави вважати пояснення позивача недостовірними, оскільки за матеріалами справи наявні докази, які підтверджують ці обставини.

Названі обставини залишено поза увагою судом першої інстанції.

В ході розгляду справи позивачем було подано суду документ за назвою продовження протоколу обшуку від 05.09.2019, відповідачем подано листування з Генеральною прокуратурою України (лист від 24.06.2016 № 17/1/4-28229-16) з яких вбачається наявність кримінального провадження та здійснення слідчих дій (обшуку).

Також відповідачем до відзиву на позов долучено лист від 29.11.2016 №194, відповідно до якого ТОВ "ВКФ "Амос" (зберігач) повідомило відповідача про те, з « 25 березня 2016 року по теперішній час, уповноважені представники ТОВ "ВКФ "Амос" позбавлені доступу до складських приміщень за адресою: 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, де знаходиться цукор-пісок Аграрного фонду. Охорону складських приміщень за адресою: 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, станом на даний час здійснює приватна охорона структура ТОВ "ОЛІМПІАС ГРУП" () на підставі договору про надання послуг з охорони громадського порядку на об`єкті укладеного з ПАТ "Аграрний фонд" від 04.04.2016».

Крім того, під час апеляційного перегляду даної справи, подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи від 20.10.2020 №40-07/514, до якого долучено копію протоколу обшуку від 14.03.2016 в нежитлових приміщеннях ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22; копію листа НАБУ від 31.07.2020 №428, відповідно до якого задоволено клопотання Аграрного фонду про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000211) від 22.01.2016.

Відповідач у клопотанні про приєднання доказів стверджує, що вищеназвані докази не були подані суду першої інстанції з поважних та об`єктивних причин. Відповідач стверджує, що при розгляді цієї справи, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, а саме протоколу обшуку, проведеного в рамках кримінального провадження №0000211. Також вказує, що 06.07.2020 від Заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Н.Холодницького надійшла заява про вступ у справу, у якій він просить залучити Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру Офісу Генерального прокурора до участі у справі. До заяви додані копії матеріалів кримінального провадження №0000211, а саме ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2016 у справі №757/9402/16-к, протокол обшуку від 14.03.2016. Проте, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 відмовлено у задоволенні заяви Заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про залучення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора до участі у справі. У зв`язку із зазначеним, 20.07.2020 відповідачу було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні від 22.02.2016 та 24.07.2020 представники Аграрного Фонду мали змогу ознайомитись з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000211, що стосуються епізоду за фактом можливого незаконного відчуження цукру-піску, який належить Фонду, отримали їх копії та дозвіл слідчого на розголошення відомостей досудового розслідування у формі використання копій процесуальних документів у господарському судочинстві.

Посилаючись на ці обставини, Аграрний фонд просить долучити копію протоколу обшуку від 14.03.2016 в нежитлових приміщеннях ТОВ "ВКФ "Амос" за адресою 07403, Україна, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 та прийняти до уваги, як доказ у цій справі.

За твердженням відповідача, названий протокол обшуку, додатково свідчить та підтверджує посилання відповідача про те, що позивач не здійснював обов`язок з фактичного зберігання майна по договору від 30.01.2014 №1ц, у тому числі у спірний період.

Колегія суддів, досліджуючи причини неподання відповідачем цих документів до суду першої інстанції, зазначає, що згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 22.08.2018 у справі № 910/19776/17, від 05.12.2018 у справі № 910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. Таким чином, Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Тягар доведення покладений на учасника справи. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст.129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачаєтьсяся з матеріалів справи, позивач у позові вказував про наявність кримінального провадження №0000211 та про те, що цукор, який знаходився на складі позивача визнано речовим доказом відповідно до постанови слідчого від 17.03.2016, про те, що на підставі ухвали Печерського районого суду м. Києва проводилися обшуки в складських приміщеннях позивача. Крім того, в ході розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач заявляв клопотання від 13.01.2020 про витребування доказів (т. 1 а.с. 244), а саме копію протоколу обшуку від 14.03.2016 у рамках кримінального провадження №0000211, в задоволенні якого суд відмовив.

Враховуючи назавані відповідачем обставини, з огляду на приписи частини третьої статті 269 ГПК України, якими визначено процедуру прийняття нових доказів, колегія суддів в межах повноважень апеляційного суду, вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи відповідача з приводу неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього та вважає за можливе прийняти докази на які посилається відповідач, надати їм правову оцінку.

Таким чином, надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін в сукупності свідчать про те, що з початку проведення слідчих дій - проведення обшуку, фактично послуги збірегання позивачем не здійснювались, оскільки у спірний період з січня по липень 2019 року останній не мав доступу до складських приміщень за адресою: м. Бровари Київської області, вул. Підприємницька, 22, склади було опечатано, а цукор-пісок, який там знаходився визнано речовим доказом, відповідно до постанови старшого слідчого Генеральної прокуратури України від 17.03.2016.

Статтею 942 ЦК України унормовано, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч.1 ст. 954 ЦК України, положення цієї глави застосовуються до зберігання, яке здійснюється на підставі закону, якщо інше не встановлено законом.

Означена стаття надає можливість субсидіарного застосування норм гл. 66 ЦК до зберігання, яке здійснюється не на підставі цивільно-правового договору зберігання, а на підставі закону. Такий підхід відповідає фундаментальним засадам зобов`язального права, адже відповідно до ст. 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11. У цій статті, зокрема, йдеться про те, що цивільні права та обов`язки можуть ви никати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Повною мірою наведена норма стосується виникнення зберігальних обов`язків. Однак у переважній частині випадків закон, який безпосередньо передбачає виникнення зберігального зобов`язання, не пе редбачає належного механізму регулювання такого зберігального правовідношення. Водночас законом може встановлюватися застереження про недопустимість поширення норм даної глави на зберігання, яке виникає безпосередньо на підставі закону.

Суд зазначає, що зберігання на підставі закону може виникнути, наприклад, щодо: безхазяйної речі (ст. 335 ЦК); знайденої знахідки (ст. 337 ЦК); бездоглядної домашньої тварини (ст. 340 ЦК); спадкового майна (статті 1283- 1285 ЦК, ст. 71 КТМ); арештованого майна у порядку виконавчого провадження (ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження»); речо вих доказів і документів (ст. 100 КПК, Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затверджений постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104).

Необхідно враховувати, що зберігання, яке виникає на підставі закону, може супроводжуватися укладенням договору зберігання між уповноваженою законом особою та відповідним зберігачем. Такі випадки мають бути безпосередньо передбачені спеці альним законодавством.

Після визнання майна, що знаходилось у приміщенні позивача речовим доказом відповідно до положень 100 КПК України, господарські правові відносини між сторонами пов`язані зі зберіганням суттєво змінилися, і з цього моменту правові відносини між сторонами почали додатково регулюватися положеннями КПК України.

Відповідно до частини 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 8 Порядку № 1104 встановлено, що відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, який здійснює таке провадження.

В той же час, позивач не подав доказів того, що в межах кримінального провадження слідчим майно, як речовий доказ, було передано на відповідальне зберігання саме позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 946 ЦК України, визначено, що якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати.

Тобто, частина 2 визначає розмір плати у разі дострокового припиненя зберігання через обставини, за які зберігач не відповідає, у тому числі через ті, у настанні яких відсутня його вина. За таких умов зберігач має право на частину плати у розмірі, який має визначатися пропорційно фактичній тривалості договору зберігання.

В аспекті зазначених обставин цієї справи, суд також враховує, що попри те, що ч. 2 ст. 946 ЦК України визначає право зберігача вимагати плату за зберігання, у вигляді пропорційної частини плати, зберігач повинен довести, належними доказами, що такі послуги ним фактично надавались, чого у даному випадку судом не встановлено, так як позивач не подав доказів, що майно слідчим було передано йому на зберігання в рамках кримінального провадження та він мав до нього доступ для здійснення своїх обов`язків зберігача.

Та обставина, що у спірний період майно знаходилось у приміщеннях позивача сама по собі не свідчить про те, що позивач у повному обсязі виконав обов`язок зберігання.

Варто зауважити, що виходячи із суті правових відносин, на які посилається позивач, зберігання не обмежується тільки розміщенням цукру-піску у складських приміщеннях, а складались із комплексу дій, до яких входило: 1) забезпечити схоронність майна; 2) забезпечити умови зберігання згідно ДСТУ 4245:2003; 3) здійснювати перевірку якісного стану, тощо оскільки майно є харчовим продуктом.

Іншими словами, навіть у випадку якщо договір закінчився, а зберігач продовжив фактичне зберігання майна, зберігачем для повної оплати зберігання повинні вживатися загальновизнанні заходи щодо схоронності, які обумовлюються індивідуальними властивостями переданої на зберігання речі. У договорі, на який посилається позивач, який закінчив свою дію, та на підставі якого здійснювалось, за твердженням позивача, фактичне зберігання цукру, було визначено, що цукор зберігається згідно ДСТУ 4245:2003, повинен зберігатись якісний стан майна тощо. (п.п. 1.1, 3.2, 3.5 договору).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, направивши відповідачу акти виконаних робіт № 15 від 31.01.2019 на суму 231.410,69 грн, № 32 від 28.02.2018 на суму 231.410,69 грн, № 34 від 31.03.2019 на суму 231.410,69 грн, № 79 від 30.04.2019 на суму 231.410,69 грн, № 80 від 31.05.2019 на суму 231.410,69 грн, № 83 від 30.06.2019 на суму 231.410,69 грн, № 108 від 29.07.2019 на суму 231 410,69 грн та розрахунки обсягів коштів за зберігання об`єктів державного цінового регулювання за період з січня по липень 2019 року, не подав суду доказів фактичного здійснення послуг відповідального зберігання. Акти не підписані відповідачем та не містять повного переліку послуг, які виконував позивач щодо зберігання, а саме: забезпечення схороності майна, зберігання згідно ДСТУ 4245:2003, здійснення перевірки якісного стану. Також позивач не подав довідок складського зберігання, що відповідало б умовам п. 1.3, 3.5 договору, в частині відповідності зберігання стандартам ДСТУ 4245:2003, дотримання якісного стану цього майна.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, на переконання колегії суддів, у спірний період позивачем не подано доказів, що ним здійснено фактичне зберігання цукру-піску, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 604 945,11 грн боргу за надані у період з січня по липень 2019 року послуги слід відмовити.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача за прострочення виконання зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат в сумі 7 358,08 грн та 3% річних - 20 088,00 грн, пені в сумі 210 041,32 грн є похідними від основної вимоги, а відтак, у їх задоволенні також слід відмовити.

Інші аргументи позивача не спростовують вищеозначених висновків суду та доводів наведених у апеляційній скарзі, в цілому зводяться до заперечення фактичних обставин справи і невірного тлумачення норм законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, за результатом апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржене підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати.

Тож, судом апеляційної інстанції за результатами прийняття постанови, якою скасовано рішення та прийнято нове, здійснюється новий розподіл судових витрат, і у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати пов`язані з розглядом справи були покладені відповідно до ст. 129 ГПК України на позивача.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 у справі №910/15618/19 скасувати, прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, ) на користь Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка, 1, ) 41 454 (сорок одна тисяча чотириста п`ятдесят чотири) грн 74 коп витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 16.04.2021, після виходу судді Попікової О.В. з лікарняного.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

О.В. Попікова