ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р. Справа№ 910/14152/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Верховця А.А.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря судового засідання Звершховська І.А.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 14.04.2021

розглянувши апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство авторських та суміжних прав"

на рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020

у справі №910/14152/19 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Державної організації "Українське агентство авторських та суміжних прав"

до 1) Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав"

2) Stowarzyszenie Autorow ZAIKS

третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1 ;

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - ДО «УААСП») звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" (далі- ГО «УААСП») та Stowarzyszenie Autorow ZAIKS про визнання правочину недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі №910/14152/19 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державна організація "Українське агентство авторських та суміжних прав" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у даній справі та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права, скаржником вказано, що суд не дослідив належним чином надані докази та взагалі залишив поза увагою специфіку діяльності підприємства. Скаржник посилається на те, що в оскаржуваному рішенні господарський суд міста Києва неправомірно зазначає, що майнові права інтелектуальної власності, які перебувають в управлінні позивача, не відносяться до майна юридичної, особи ДО «Українське агентство авторських та суміжних прав», аргументуючи це тим, що зміст розділу 6 Статуту переважно стосується майна юридичної особи, позивача основних фондів виробничого і невиробничого призначення, до яких майнові права інтелектуальної власності не відносяться, у зв`язку із чим суд помилково зазначив про відсутність перевищення ОСОБА_1 статутних повноважень.

19.02.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ГО "Українська агенція з авторських та суміжних прав" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивач вводить в оману суд щодо наявності у позивача статусу організації колективного управління та що позивач управляє на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права іноземних організацій та правовласників. Безпідставними є твердження скаржника щодо повноважень в.о. генерального директора ДО «УААСП» ОСОБА_1 на підписання договору про заміну сторони у договорі про взаємне представництво інтересів відповідно до Статуту позивача у зв`язку з тим, що пунктом 5.1. Статуту позивача у редакції, затвердженій 13.07.2017 та діючій на день підписання сторонами Договору про заміну сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів (далі - Статут Позивача), передбачалося, що Агентство (ДО «УААСП» за статутом) має право самостійно співпрацювати з юридичними особами зарубіжних країн. Зазначено, що майнове право та право інтелектуальної власності є різними об`єктами цивільних прав, які не можна ототожнювати, а отже це не майно підприємства.

19.02.2021 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов документ, викладений іноземною мовою без електронного підпису. У судовому засідання 24.02.2021 колегія суддів вирішила залишити без розгляду вказаний документ.

19.02.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі № 910/14152/19, в якому останній просить суд зупинити апеляційне провадження у справі № 910/14152/19, у зв`язку із зверненням з судовим дорученням про надання правової допомоги (вручення документів) через Центральний орган Польщі для вручення Відповідачу-2 - Stowarzyszenie Autorow ZAIKS.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 відхилено клопотання Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" про зупинення апеляційного провадження від 19.02.2021, з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 "Якименко проти України"; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 "Мороз та інші проти України" та інші).

Гаазька Конвенція повинна застосуватися лише у разі дійсної потреби у повідомленні іноземної юридичної особи про справу, а вручення документів повинно відбуватися найшвидшим способом (поштою або через судових працівників).

Так, повідомлення юридичної особи-нерезидента у передбачений законодавством спосіб здійснюється саме з метою повідомлення останнього про наявність справи, яка розглядається судом, для надання особі можливості вжиття заходів захисту, а саме: належного ознайомлення зі справою та вимогами інших сторін, підготовки власної позиції, доказів, доводів і міркувань тощо.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ГПК України у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Водночас слід враховувати, що названою нормою встановлено право суду, а не обов`язок у разі необхідності, з урахуванням обставин конкретної справи та вимог закону, звертатись до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави з судовим дорученням.

Водночас статтею 10 Конвенції передбачено, що якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: a) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном, b) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, c) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Як вбачається з сайту Укрпошта за трекінговим відправленням RE041966420UA, 23.02.2021 відправлення вручене Відповідачу -2, а саме, ухвала Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021.

З огляду на вищевказане, у судовому засіданні 24.02.2021, колегія суддів відхилила клопотання Відповідача-1 про зупинення апеляційного провадження, дійшла висновку, що Відповідач-2 належним чином повідомлений про справу, а тому можливо розглядати апеляційну скаргу по суті.

01.03.2021 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов лист на польській мові.

24.03.2021 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, яка не підписана електронним підписом, в якій заявник просить суд подальший розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представників.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021 вказану заяву про розгляд апеляційної скарги без участі позивача від 24.03.2021 залишено без розгляду. Вказаний лист, що надійшов до суду на польській мові від 01.03.2021 залишено без розгляду.

В судове засідання 14.04.2021 з`явився представник відповідача, який заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги. Представники інших учасників провадження не з`явились, про причини неявки не повідомили.

Учасники провадження про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копії відповідної ухвали суду.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В той же час за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку за можливе здійснювати розгляд скарги без участі представників певних сторін, що не з`явилися у судове засідання, так як вони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення першої інстанції з прийняттям нового рішення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2016 між Stowarzyszenie Autorow ZAIKS та Державною організацією "Українське агентство з авторських та суміжних прав" укладено договір про взаємне представництво інтересів (далі - Договір про взаємне представництво інтересів), відповідно до якого договірні сторони надають одна одній невиключне право в межах своїх повноважень на території, що входить в сферу їх діяльності, право на виконання, одночасну, незмінну та повну ретрансляцію, виконання на таких же умовах, як договірні сторони володіють та управляють авторськими правами своїх членів на території своїх країн - відносно всіх творів у сфері "великих" прав на умовах даного договору.

За даним договором права на виконання будь-яких інших творів, таких як аудіовізуальні та кінематографічні, що складають репертуар кожної договірної сторони, не надаються. Договірні сторони не мають права надавати невиключні дозволи (ліцензії) на виконання творів з репертуару договірних сторін будь-яким іншим організаціям, що надають дозволи на виконання на території договірних сторін (п. 1 розділу ІІ Договору про взаємне представництво інтересів).

Відповідно до п. 6 розділу ІІІ Договору про взаємне представництво інтересів договірні сторони зобов`язуються на території своєї діяльності, як зазначено в розділі І (територія УААСП - територія України, територія ZAIKS - територія Польщі), робити все необхідне для того, щоб при виконанні, у якій би формі воно не проводилось, у перекладених або перероблених творах завжди вказувалося разом з ім`ям перекладача/переробника, ім`я автора оригіналу тексту, а також оригінальна назва твору.

Кожна договірна сторона повинна надавати за вимогою іншої сторони список своїх авторів та інформувати про будь-які зміни, які будуть до нього внесені (п. 9 розділу ІІІ Договору про взаємне представництво інтересів).

Пунктом 1 розділу IV Договору про взаємне представництво інтересів визначено, що під час кожної виплати авторської винагороди надається документація стосовно кожного твору. Вказана документація надається договірними сторонами протягом 90 днів після закінчення кожного календарного півріччя.

Розрахунки зібраної авторської винагороди між договірними сторонами за виконання повинні здійснюватися не рідше, ніж раз на півроку за публічне виконання та раз на рік за трансляцію по радіо та телебаченню (включаючи кабельне та супутникове телебачення, а також публічне сповіщення через мережу Інтернет). Перерахунок валюти повинен здійснюватися відповідно до чинного законодавства кожної країни. Кожна договірна сторона повинна перерахувати на користь іншої зібрану авторську винагороду в рамках даного договору в конвертованій валюті - доларах США (п. 1 розділу V Договору про взаємне представництво інтересів).

Згідно з розділом VІІ Договору про взаємне представництво інтересів договірні сторони згодні з тим, що вони зобов`язані збирати та отримувати зібрану авторську винагороду за даним договором. Вони дають одна одній гарантію від усіх претензій з боку третіх осіб, фізичних осіб або юридичних суб`єктів, відносно збору та розподілу відповідної авторської винагороди договірними сторонами.

04.06.2018 між Stowarzyszenie Autorow ZAIKS (відповідач 2), Державною організацією "Українське агентство з авторських та суміжних прав" та Громадською організацією "Українська агенція з авторських та суміжних прав" укладено договір про заміну сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016 (далі - Договір про заміну сторони), відповідно до якого сторони погодились замінити одну із сторін Договору про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016, а саме, передати ГО «УААСП» усі права та обов`язки ДО «УААСП» за Договором про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016.

Пунктом 2 Договору про заміну сторони передбачено, що після підписання цього договору ГО «УААСП» стає стороною Договору про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016 і є повним правонаступником ДО «УААСП» відносно його прав та обов`язків за Договором про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016.

Згідно з п. 3 Договору про заміну сторони ДО «УААСП» зобов`язується протягом 5 робочих днів з дати укладення цього договору передати ГО «УААСП» оригінал Договору про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016, всі додаткові угоди та додатки до Договору про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016, а також інші документи та інформацію, які є важливими для його виконання.

Пунктом 4 Договору про заміну сторони передбачено, що ZAIKS надає свою згоду на заміну ДО «УААСП» як сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів 29.12.2016 на ГО «УААСП».

Відповідно до п. 5 Договору про заміну сторони, сторони погодили, що всі подальші виплати, належні ZAIKS та/або ГО «УААСП» за Договором про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016, повинні здійснюватися з банківських реквізитів / на банківські реквізити ГО УААСП.

Зі змісту умов Договору про заміну сторони вбачається, що даний договір передбачав перехід до відповідача-1 як прав, так і обов`язків у зобов`язанні, що виникло на підставі Договору про взаємне представництво інтересів, тобто Договір про заміну сторони є одночасно правочином, спрямованим на заміну кредитора і боржника (в частині прав та обов`язків ДО «УААСП») у зобов`язанні за Договором про взаємне представництво інтересів.

Звертаючись з позовом, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Договір про заміну сторони у Договорі про взаємне представництво інтересів був підписаний керівником позивача з перевищенням повноважень, наданих йому статутом, а також з порушенням норм чинного законодавства, з огляду на що позивач просить суд визнати зазначений Договір про заміну сторони недійсним. Зі змісту позову перевищення повноважень на укладання Договору про заміну сторони вбачається позивачем у наступному:

відповідно до мети та предмета діяльності щодо колективного управління майновими правами в межах повноважень, одержаних на підставі укладених письмових договорів із суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав, на території України та за її межами, Агентство (позивач) укладає з організаціями інших країн, які здійснюють колективне управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, договори про взаємне представництво інтересів (пункт 3.3.7 статуту). Позивачу нічого не відомо про надані повноваження від суб`єктів авторського права і суміжних прав щодо безумовної уступки прав та обов`язків за укладеним раніше Договору про взаємне представництво на користь іншої громадської організації; за відсутності таких повноважень керівник ДО "УААСП", порушив вказаний пункт статуту;

пунктом 5.2. статуту визначені зобов`язання Агентства (позивача), які повинен був забезпечити керівник організації, зокрема, це забезпечення заходів з удосконалення організації діяльності ДО "УААСП"; свідомий вихід із діючого Договору про взаємне представництво, на підставі якого ДО "УААСП" отримувало доходи - прямо суперечить зазначеному зобов`язанню;

пунктом 6.8. статуту визначено, що Агентство (позивач) не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом, а тому свідомий вихід з Договору про взаємне представництво, на підставі якого позивач втратив майнові права, є прямим порушенням п. 6.8. статуту у частині безпідставної і безоплатної передачі майна (майнових прав) Агентства (позивача).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розділ 6 статуту позивача у сукупності, в тому числі п. 6.8., переважно стосується майна юридичної особи позивача - основних фондів виробничого і невиробничого призначення, до яких майнові права інтелектуальної власності не відносяться. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів того, що відповідні майнові права інтелектуальної власності, зокрема ті, що є предметом Договору про взаємне представництво інтересів, відображались на балансі позивача. З огляду на викладене, за відсутності доказів протилежного, суд першої інстанції доходить висновку, що положення п. 6.8. статуту позивача щодо заборони безоплатної передачі майна, на яке позивач посилається в обґрунтування недійсності Договору про заміну сторони як такого, що укладений з перевищенням повноважень, не стосується майнових прав інтелектуальної власності, які є предметом Договору про взаємне представництво інтересів.

Північний апеляційний господарський суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З аналізу Статуту у ДО "УААСП" (Агенство), який було затверджено Накозом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2017 №1016 за підписом Першого Віце-Прем`єр-Міністра України - Міністра економічного розвитку і торгівлі України Кубівим С.І., який діяв на час здійснення ОСОБА_1 повноважень виконуючого обов`язки Генерального директора ДО "УААСП", та з аналізу оспорюваного договору про заміну сторони вбачаються суттєві порушення (перевищення) статутних повноважень ОСОБА_1 при підписанні цього договору.

Відповідно до мети та предмета діяльності щодо колективного управління майновими правами в межах повноважень, одержаних на підставі укладених письмових договорів із суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав, на території України та за її межами, Агентство (позивач) укладає з організаціями інших країн, які здійснюють колективне управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, договори про взаємне представництво інтересів (пункт 3.3.7 Статуту).

Згідно з п. 7.1 Статуту органами управління Агенства (позивача) є генеральний директор та наглядова рада.

Пунктом 5.2. Статуту визначені зобов`язання Агентства (позивача), виконання яких повинен був забезпечити керівник організації, зокрема, це забезпечення заходів з удосконалення організації діяльності ДО "УААСП".

Пунктом 7.4 Статуту передбьачено, що Генеральний директор відповідно до покладених на нього завдань, укладає від імені Агентства договори за погодженням з Уповноваженим органом управління. Але відповідне погодження Уповноваженого органу управління на укладання оспорюваного договору в матеріалах справи відсутнє, доказів такого погодження на укладення оспорюваного договору суду не надано.

З огляду на вищевказане, свідомо безоплатна передача іншій юридичній особі усіх прав та обов`язків за Договором про взаємне представництво інтересів прямо суперечить зазначеним положенням Статуту.

Пунктом 6.8. Статуту визначено, що Агентство (Позивач) не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 ГК України доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності, а також майнові права є джерелами формування майна підприємства.

Майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

З огляду на те, що основним видом діяльності позивача є саме управління майновими правами, переданими суб`єктами авторського права, а також від інших, у тому числі авторських організацій, організацій колективного управління, свідомо безоплатна передача іншій юридичній особі всіх прав та обов"язків за Договором про взаємне представництво інтересів, на підставі якого позивач безоплатно передав відповідачу-1 своє майно (активи) є прямим порушенням п. 6.8. Статуту.

Суд першої інстанції зазначає, що майнові права інтелектуальної власності, які перебували в управлінні позивача, не відносяться до майна юридичної особи ДО "УААСП", аргументуючи це тим, що зміст розділу 6 Статуту ДО "УААСП" переважно стосується майна юридичної особи позивача - основних фондів виробничого і невиробничого призначення, до яких майнові права інтелектуальної власності не відносяться, у зв`язку із чим відсутнє перевищення ОСОБА_1 статутних повноважень.

Основною метою діяльності ДО "УААСП", відповідно до п. 3.1. Статуту, є управління на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, зокрема такими категоріями майнових прав, як використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав шляхом публічного виконання, запису, публічного сповіщення, публічної демонстрації, публічного показу, ретрансляції, відтворення творів, репрографічного відтворення (репродукування), тиражування творів образотворчого мистецтва у промисловості, а також право слідування; сприяння зазначеним суб`єктам щодо передачі прав на використання творів науки, літератури і мистецтва на індивідуальній основі, представництва законних інтересів суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав у державних та громадських органах і організаціях, здійснення окремих функцій за дорученням Уповноваженого органу.

Згідно з п. 3.2.1. Статуту предметом діяльності Агентства, зокрема, є забезпечення колективного управління майновими правами, переданими Агентству суб`єктами авторського права і (або) суміжних прав України та інших країн на території України та за її межами відповідно до національного законодавства і міжнародних договорів у сфері авторського права і або суміжних прав.

Як зазначено в п.п. 10.3., 10.4. Статуту основним узагальнюючим показником діяльності Агентства є кошти, отримані в результаті колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права і суміжних прав. Отримані кошти використовуються виключно для фінансування видатків на утримання Агентства, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених Статутом. Право управління вказаними майновими правами та кошти, отримані в результаті колективного управління цими майновими правами - є активом позивача.

Абзацом 3 п. 6.3. Статуту передбачено, що джерелами формування майна Агентства є доходи від власної господарської діяльності, а також роялті.

Згідно з п. 14.1.225. Податкового кодексу України, роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме: на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютери програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інші аудіовізуальні твори, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Дозволи на використання музичних творів, які ДО "УААСП" видає від імені іноземних організацій та правовласників відповідно до п.п. 3.1., 3.2.1. Статуту, є ліцензійними договорами, які кореспондуються із положеннями ст.ст. 1107-1109 ЦК України, за якими користувачі сплачують роялті за використання об`єктів інтелектуальної власності. Саме із таких виплат ДО "УААСП" утримує комісійні платежі для покриття своїх фактичних витрат. Оскільки основною метою діяльності ДО "УААСП", відповідно до Статуту є саме колективне управління майновими правами, то актив позивача формується, зокрема, із отримання комісійних платежів від сум зібраних виплат (роялті).

Згідно зі ст. 1 (п.п. 1,2) Договору від 29.12.2016 про взаємне представництво договірні сторони надають одна одній виключне право видавати на території, на якій діють сторони відповідно до ст. 6 первісного Договору, дозволи на всі види публічного виконання, публічного сповіщення для загального відома засобами радіо та телебачення (в розумінні п. 3 ст. 2 цього Договору) музичних творів з текстом або без тексту, що охороняються згідно із національним законодавством, двосторонніми угодами та багатосторонніми міжнародними договорами в галузі прав авторів (авторське право, інтелектуальна власність) як тих, що діють нині, так і тих, що будуть прийняті і введені в дію під час чинності цього Договору.

Відповідно до ст. 8 Договору про взаємне представництво кожна договірна сторона має право відраховувати від сум, які зібрані ними від імені та на користь іншої сторони, відрахування в розмірі, необхідному для покриття своїх фактичних витрат на управління, відповідно до порядку, встановленого кожною Договірною стороною. При цьому договірні сторони застосовують однаковий розмір таких відрахувань як для своїх авторів, так і для авторів другої договірної сторони. Розмір відрахувань ДО "УААСП" становить 15 % від розміру зібраних платежів.

Сторони вказаного Договору передають одна одній права управління майновими правами інтелектуальної власності, права дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності на певній території, та у кожної сторони виникає право на вказані вище відрахування, що у ДО «УААСП» становить 15% від розміру зібраних платежів .

Суд першої інстанції помилково посилається на ст.139 ГК України, як на підставі відмови у позові. Аналізуючи зміст цієї статті вбачається, що мова йде про право власності на матеріальні об`єкти.

Статтею 190 ЦК України встановлено що майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 ГК України доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності, а також майнові права є джерелами формування майна підприємства.

Апеляційний суд доходить до висновку, що вищевказані активи позивача, що були безоплатно передані за оспорюваним договором Відповідачу-1 є майном Позивача, окремим об`єктом цивільних прав.

Судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки договорам від 29.12.2016 та від 04.06.2018. Місцевий суд мав би розглядати їх, як договори щодо розпорядження правом управління майновими правами інтелектуальної власності та правом отримання вищевказаних відрахувань, що у ДО «УААСП» становить 15% від розміру зібраних платежів.

Суд першої інстанції також залишив поза увагою основну економічну важливість майнових прав інтелектуальної власності, які перебували в управлінні ДО "УААСП", а також мету та предмет діяльності юридичної особи позивача. Управління майновими правами інтелектуальної власності є основою формою діяльності ДО "УААСП", за відсутності чого підприємство взагалі не могло б проводити господарську діяльність відповідно до Статуту. Крім того, ДО "УААСП" забезпечує покриття своїх фактичних витрат на управління із відрахувань, отриманих від управління майновими правами інтелектуальної власності.

З матеріалів справи вбачається, що уклавши спірний договір керівник позивача передав на безоплатній основі вищевказані активи позивача, які є майном підприємства, із перевищенням свої повноважень, передбачених Статутом Позивача.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998, "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Прессос компанія Нав`єра А.О." та інші проти Бельгії" від 28.10.1995, "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном" (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999, заява №311107/96. п.54).

До таких активів відноситься право управління майновими правами, що Позивач отримав на підставі Договору про взаємне представництво інтересів, та яке безоплатно передав Відповідачу-1 за оспорюваним правочином.

Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є двостороннім (багатостороннім) правочином.

За змістом ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, з огляду на викладені вище фактичні обставини, під час укладання оспорюваного правочину вбачається перевищення Генеральним директором позивача ОСОБА_1, третьою особою у даній справі, як статутних повноважень, що діяли на час укладання спірного Договору, так і норм ч. 3 ст. 92 ЦК України.

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Тому, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв`язку з наведеним місцевий суд повинен був виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом;

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Відповідач-2 був обізнаний з обмеженнями повноважень колишнього керівника ДО "УААСП" за Статутом щодо безоплатного передання майна (активів) організації на підставі ч. 2 ст. 10 Договору про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Пунктом 3.4. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма, тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Господарським судом міста Києва не було надано належної оцінки дій, вчинених третьою особою у даній справі під час підписання оспорюваного Договору.

Крім того, відповідно до вимог п. 7.1. Статуту ДО "УААСП" органами управління Агентства є: Генеральний директор і Наглядова рада.

Як зазначено вище, згідно з п. 7.4. Статуту Генеральний директор, відповідно до покладених на нього завдань, укладає від імені Агентства договори за погодженням з Уповноваженим органом управління. Але відповідне погодження Уповноваженого органу управління на укладання договору в матеріалах справи відсутнє, доказів такого погодження суду не надано.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п.2 ч.1, п. 2 ч. 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

При цьому у позовній заяві позивач, крім іншого, просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13500,00 грн. У задоволенні цих вимог слід відмовити, оскільки відповідно до ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат до закінчення судових дебатів та не зроблено відповідної заяви.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство авторських та суміжних прав" - задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі №910/14152/19 - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити. Визнати недійсним договір про заміну сторони від 04.06.2018 до Договору про взаємне представництво інтересів від 29.12.2016, укладеного між Stowarzyszenie Autorow ZAIKS (ZAIKS), Громадською організацію "Українська агенція з авторських та суміжних прав" та Державною організацією "Українське агентство з авторських та суміжних прав".

Стягнути з Громадської організації "Українська агенція з авторських та суміжних прав" (01030, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 41-а, приміщ. 1-3; Код ) та Stowarzyszenie Autorow ZAIKS (00092 Warsaw, Poland, ul. Hipoteczna 2, P-16) солідарно на користь Державної організації "Українське агентство авторських та суміжних прав" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 44; пов. 3, Код ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1921,00 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2881,50 грн. У стягненні судових витрат за професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн відмовити.

Доручити господарському суду міста Києва видати наказ.

Матеріали справи №910/14152/19 направити до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписаний 19.04.2021.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді А.А. Верховець

Л.Л. Гарник