РІШЕННЯ

22 березня 2021 року м. ТернопільСправа № 921/574/20(921/813/20)

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гевка В.Л. за участі секретаря судового засідання Карпи М.Ю.

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", вул. Кульчицької, 8, м. Тернопіль

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Тернопільській області, вул. О. Кульчицької, буд. 8, м. Тернопіль, 46001

про стягнення заборгованості у сумі 253 096 грн 26 коп., з яких 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції за період 23 червня 2018 року по 11 лютого 2020 року, 39 155 грн 68 коп. 3% річних, 142 268 грн 91 коп. пеня, в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України' (вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи 31995099).

За участі представників:

Позивача: начальник юридичного відділу Дем`яновська Наталія Анатоліївна, положення про юридичний відділ від 15.04.2014; наказ №3-к від 01.02.2008; наказ №1 від 20.01.2020; довіреність №06-4/5 від 04.01.2021 (дійсна до 31.12.2021);

Відповідача адвокат Кавійчик Віта Петрівна, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВО №1013782 від 15.02.2021 (договором про надання правової (правничої) допомоги права адвоката не обмежуються); посвідчення адвоката України №000169 від 03.04.2017.

1. Судові процедури. Суть та рух справи.

Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою №06-2/2186 від 11.12.2020 (вх.№920 від 17.12.2020) до відповідача Служби автомобільних доріг у Тернопільській області про стягнення заборгованості у сумі 253 096 грн 26 коп., з яких 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції за період 23 червня 2018 року по 11 лютого 2020 року, 39 155 грн 68 коп. 3% річних, 142 268 грн 91 коп. пеня, в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України' (вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи 31995099).

Ухвалою суду від 04.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України' (вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи 31995099) та відкрито провадження у справі.

Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 21.01. 2021 о 16 год. 00 хв.

21.01.2021 судом, протокольною ухвалою, продовжено строк підготовчого провадження по 16.02.2021 та відкладено підготовче засідання на 16.02.2021 о 12 год. 45 хв.

16.02.2021 судом, протокольною ухвалою, продовжено строк підготовчого провадження до 08.03.2021, закрито підготовче провадження з 09.03.2021 та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.03.2021 о 16 год. 00 хв.

09.03.2021 у судовому засіданні по розгляду справи по суті оголошено перерву та призначено стадію з`ясування обставин справи та дослідження доказів на 15.03.2021 о 16 год. 20 хв.

15.03.2021 у судовому засіданні по розгляду справи по суті, протокольною ухвалою, оголошено перерву та призначено стадію судових дебатів на 19.03.2021о 11 год. 40 хв.

19.03.2021 у судовому засіданні по розгляду справи по суті, протокольною ухвалою, на стадії судових дебатів, оголошено перерву до 22.03.2021 року о 12 год. 50 хв.

У призначене судове засідання 22.03.2021 з`явилась представниця позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Присутня у судовому засіданні представниця відповідача підтримала заперечення щодо позовних вимог, викладені у відзиві на позов.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, провівши судові дебати суд, у відповідності до статті 240 ГПК України, у судовому засіданні 22.03.2021, після виходу з нарадчої кімнати, ухвалив рішення, оголосивши його скорочену (вступну та резолютивну) частину.

2. Аргументи сторін.

2.1. Аргументація позивача, викладена ним у позові.

У позовній заяві (№06-2/2238 від 28.12.2020 (вх. №954 від 28.12.2020) позивач, серед іншого, позовні вимоги мотивує таким.

01 грудня 2017 року між Службою автомобільних доріг у Тернопільській області, як замовником, та Дочірнім підприємством «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (ДП «Тернопільський облавтодор»), як виконавцем, було укладено договір №1Е/17-18 від 01.12.2017р. на надання послуги ДК 021:2015: 45230000 - 8 - Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь (Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області)(надалі - Договір).

На виконання умов Договору, ДП «Тернопільський облавтодор» були виконані роботи (надані послуги) з експлуатаційного утримання автомобільних доріг у Тернопільській області згідно актів приймання виконаних робіт за березень, травень 2018 року на загальну суму 795 468 (сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень) 00 грн.

18 червня 2018року на адресу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області було надіслано вимогу №06-3/794 від 18.06.2017, яка була отримана ними цього ж дня, яка залишена без відповіді і задоволення.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами ст. 209 ЦК України встановлено, що особа, яка не виконала зобов`язання або виконала його неналежним чином несе майнову відповідальність на умовах, передбачених законом або договором.

Положенням ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, відповідачем порушувалися умови виконання договору та права ДП «Тернопільський облавтодор» на вільне володіння та розпоряджання власним майном - грішми в сумі 795 468,00 грн.

Виконання робіт на дану суму підтверджується Актами приймання виконаних будівельних робіт за березень, травень 2018 року та Довідками про вартість виконаних будівельних робіт березень, травень 2018р. на суму загальну суму 795 468 (сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень) 00 грн.

Зважаючи на положення Договору, а також приписи ст. 530 ЦК України, з метою досудового врегулювання спору, ДП Тернопільський облавтодор надіслало Службі автомобільних доріг у Тернопільській області Вимогу у якій було зобов`язано в трьохденний строк з моменту отримання цієї Вимоги підписати акти приймання виконаних робіт за березень, травень 2018 року та сплатити на користь Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» заборгованість у загальному розмірі 795 468, 00 грн. за виконані на підставі Договору №1Е/17-18 від 01.12.2017 роботи і надані послуги.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, ДП «Тернопільський облавтодор» 25 червня 2018 року звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Служби автомобільних доріг у Тернопільській області про стягнення заборгованості в сумі 795 468,00 грн.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26 жовтня 2018 року по справі № 921/236/18 позов задоволено та стягнуто з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області () на користь ДП «Тернопільський облавтодор» () - 795 468,00грн. основного боргу та 11932,00 грн сплаченого судового збору.

19 квітня 2019 року на примусове виконання даного судового рішення видано наказ по справі № 921/236/18.

17 листопада 2018 року було звернено в головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області із заявою про виконання рішення суду.

10 лютого 2020 року Службою автомобільних доріг у Тернопільській області в рахунок погашення заборгованості згідно наказу Господарського суду Тернопільської області № 921/236/18 від 19.04.2019р. ДП «Тернопільський облавтодор» було перераховано 795 468,00 грн.

Отже, як зазначає позивач, на даний час повністю погашено заборгованість на загальну суму 795 468,00 грн Служби автомобільних доріг у Тернопільській області перед ДП «Тернопільський облавтодор» згідно рішення Господарського суду Тернопільської області № 921/236/18 від 26 жовтня 2018 року.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор в праві вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 № 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р. №1-/25, від 04.07.2011р. № 13/210/10, від 12.09.2011р. № 6/433-42/183, від 14.11. 2011р. № 12/207, від 23.01.2012р. № 37/64.

У відповідності до ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно норм ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вказує позивач, відповідачем вказана норма закону порушена, оскільки не виконано зобов`язання в частині проведення оплати за виконанні роботи, що прийнято ним при укладанні договору № 1Е/17-18 на закупівлю послуг з експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення у Тернопільській області від 01 грудня 2017року (далі - Договір).

Положеннями частини 1 ст. 625 глави 51 Цивільного кодексу України установлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Пунктом 11.1. Договору передбачено, що у випадках , не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

Згідно з ст. 549 ЦКУ неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 343 ГКУ платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до проведеного розрахунку (розрахунок ціни позову) станом на 11 лютого 2020 року розмір пені за прострочення оплати вартості виконаних робіт (за 6 місяців) становить 142268,91грн.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та пункту 11.1. Договору передбачено, що у випадках, не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

Відповідач зобов`язаний сплатити 3 відсотки від простроченої суми, які станом на 11 лютого 2020р. становлять 39155,68 грн (розрахунок наведено в розрахунку ціни позову), та згідно проведеному розрахунку ( розрахунок ціни позову) станом на 11 лютого 2020р. інфляційні витрати становлять 71671,67 грн за прострочення оплати вартості виконаних робіт.

На підставі зазначеного, позивач просить стягнути з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області (), із усіх наявних розрахункових рахунків, в тому числі з розрахункових рахунків в ГУДКСУ у Тернопільській області на користь дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» () суму заборгованості в розмірі 253096,26 грн, в тому числі: 71671,67грн - втрати від інфляції за період 23червня 2018 року по 11 лютого 2020 року, 39155,68 грн - 3% річних та 142268,91грн - пені та судовий збір в сумі 3796,45грн.

2.2. Правова позиція відповідача, викладена у відзиві на позов.

У поданому суду відзиві на позов №08-04/109 від 20.01.2021 (вх. № 549 від 21.01.2021) відповідач Служба автомобільних доріг у Тернопільській області заперечує позовні вимоги щодо Служби виходячи з наступного.

1. Договір №1Е/17-18 від 01.12.2017 року на надання послуг з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області, укладений Службою автомобільних доріг у Тернопільській області за результатами закупівлі робіт та послуг за державні кошти. Згідно з правовими нормами, чинними на час проведення даної процедури, в складі тендерної документації обов`язкова наявність проекту договору із зазначенням порядку змін його умов.

Подавши тендерну пропозицію, ДП «Тернопільський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» без заперечень погодився та підписав вказаний вище договір, як переможець процедури закупівлі.

Частиною 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно зі ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Пунктом 1.1 Договору визначено, що виконавець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених цим Договором, надати послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області за рахунок коштів державного бюджету та в обумовлений договором термін. Замовник зобов`язується прийняти надані згідно із цим договором та чинним законодавством України послуги після перевірки фізичних та вартісних показників та сплатити вартість по мірі надходження коштів передбачених на ці цілі на його рахунок.

Відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання умов Договору регулюється розділом VII «Відповідальність сторін», яким не передбачені штрафні санкції, в тому числі пеня, за відтермінування оплати наданих послуг в межах бюджетного року. Дані положення узгоджуються з п.4.1 Договору, згідно з яким замовник (отримувач бюджетних коштів) приймає виконані роботи в межах виділених бюджетних асигнувань.

Посилання Позивача на п. 11.1 Договору як на умову нарахування пені є безпідставним, оскільки даний пункт стосується відповідальності сторін у випадках, не передбачених Договором.

Згідно з ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій., а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд.

Відповідне положення міститься у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду України від 10.09.2020 у справі №916/1777/19 : «Установивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК)».

Таким чином, оскільки Договором №1Е/17-18 від 01.12.2017, не передбачене застосування до Замовника штрафних санкцій у вигляді пені, Позивач всупереч договору вимагає стягнення з Відповідача пені в сумі 142268,91 грн.

2. Крім того, в розрахунку ціни позову вказаний період, за який Позивачем нарахована пеня - 23.06.2018-23.12.2018.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Крім загальної позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), Законом щодо окремих видів вимог встановлено спеціальну позовну давність.

Так, згідно з частиною 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1).

Перебіг строку позовної давності розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України). До подій, пов`язаних із початком перебігу строку позовної давності, належать загальні та спеціальні підстави, які визначають цей момент. За загальним правилом, перебіг позовної давності розпочинається від дня настання першої з таких подій (ч. 1 ст. 261 ЦКУ):

1) особа дізналася про порушення свого права;

2) особа мала реальну можливість довідатися про порушення свого права;

3) особа довідалася чи могла довідатися про особу, яка його порушила.

Правова позиція з питань застосування вищевказаних норм викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10, із наступними змінами.

Так, в п.п 3.2, 3.3 п.3 даної Постанови звернуто увагу на наступне:

- щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. А при стягненні сум збитків, заподіяних у зв`язку зі сплатою неустойки (штрафу, пені), застосуванню підлягає загальна позовна давність.

- умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов`язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Згідно з п.2.2 Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013 №10 позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу.

Щодо початку перебігу строку позовної давності Вищим господарським судом України надано наступні роз`яснення.

У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (абзац другий частини п`ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред`явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов`язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов`язок негайного виконання зобов`язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред`явлення вимоги кредитором (п. 4.2. Постанови).

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором) (п.4.3 Постанови).

Таким чином, строк позовної давності щодо вимоги Позивача про стягнення пені за період з 23.06.2018 - 23.12.2018 в сумі 142 268,91 грн остаточно сплив 23.12.2019 року.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Частиною четвертою даної статті визначено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 звернуто увагу на те, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

На підставі наведеного, Служба автомобільних доріг у Тернопільській області заявляє про пропуск Позивачем строку позовної давності щодо стягнення пені в сумі 142 268,91 грн та просить суд відмовити у позовних вимогах щодо її стягнення.

3. Подані Позивачем позовні вимоги включають нараховані за період з 23.06.2018 до 11.02.2020 втрати від інфляції в сумі 71 671,67 грн та 3% річних в сумі 39 155,68 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідач заперечує дані вимоги з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із статтями 627, 628 та 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Служба автомобільних доріг у Тернопільській області - державна неприбуткова організація, яка відповідно до Положення здійснює управління автомобільними дорогами загального користування на регіональному рівні, та є одержувачем бюджетних коштів, що спрямовуються Державним агентством автомобільних доріг України (головним розпорядником бюджетних коштів) на розвиток мережі автомобільних доріг.

Саме тому її діяльність регулюється спеціальними законами, на що звернуто увагу в Постанові Верховного суду України у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 03.12.2019 року у справі № 909/574/18.

У вказаній Постанові зазначено, що стаття 2 Закону України "Про автомобільні дороги" визначає, що відносини, пов`язані з функціонуванням автомобільних доріг, регулюються цим Законом та законами України "Про дорожній рух", "Про транспорт", "Про автомобільний транспорт", "Про джерела фінансування дорожнього господарства України", "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про концесії на будівництво та експлуатацію автомобільних доріг" та іншими актами законодавства.

Статтею 3 Закону України "Про автомобільні дороги" встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані з функціонуванням та розвитком автомобільних доріг незалежно від їх призначення та форм власності.

Згідно статті 6 Закону України "Про автомобільні дороги" державну політику і стратегію розвитку всіх видів автомобільних доріг на території України здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства.

Експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування та інших видів автомобільних доріг може здійснюватися на основі довгострокових (до семи років) договорів (контрактів) про утримання автомобільних доріг загального користування за принципом забезпечення їх експлуатаційного стану відповідно до нормативно-правових актів, норм та стандартів. Істотними умовами такого договору є: предмет договору; ціна договору, порядок її коригування та застосування штрафних санкцій; порядок оплати виконаних робіт та джерела фінансування; розмір та порядок використання гарантійної суми (притримання) та резервної суми; строки початку та закінчення виконання робіт; порядок виконання та вимоги до організації робіт; порядок приймання-передачі виконаних робіт; права та обов`язки сторін; умови страхування ризиків; порядок забезпечення робіт проектною документацією та матеріальними ресурсами; порядок залучення субпідрядників; порядок здійснення замовником контролю якості ресурсів та виконаних робіт; гарантійні обов`язки підрядника, порядок усунення недоліків; відповідальність сторін за порушення умов договору; відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і зупинки руху; спеціальні умови.

Типова форма договору (контракту) про утримання автомобільних доріг загального користування затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про автомобільні дороги" джерела фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування визначаються згідно із законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, законами України "Про джерела фінансування дорожнього господарства України", "Про концесії на будівництво та експлуатацію автомобільних доріг", а також іншими нормативно-правовими актами.

Розподіл коштів на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання автомобільних доріг загального користування здійснюється з метою забезпечення сталого функціонування та збалансованого розвитку мережі автомобільних доріг загального користування в регіонах відповідно до пріоритетів, визначених державною стратегією та державними програмами, з урахуванням фактичного стану автомобільних доріг.

У першу чергу кошти спрямовуються на розбудову національної мережі міжнародних автомобільних доріг, збереження та розвиток автомобільних доріг, що забезпечують транспортний зв`язок сільських населених пунктів, забезпечення безпеки руху та екологічного стану доріг, ремонт та реконструкцію мостів та шляхопроводів, ремонт проїзної частини вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що суміщаються з автомобільними дорогами загального користування державного значення та входять до Єдиної транспортної системи України, а також на будівництво доріг на обходах міст та інших населених пунктів.

Пунктом 1.4 Договору №1Е/17-18 від 01.12 2017 сторонами погоджено, що послуги надаються підрядником згідно щомісячних планів-завдань та актів дефектів, кошторисної документації наданих замовником.

Крім того, п.п. 4.1.,4.2., 4.3., 4.4., 4.5.,4.6. Договору сторони погодили порядок проведення розрахунків та визначили підстави проведення розрахунків. Так, цими пунктами договорів визначено, що замовник здійснює щомісячні та проміжні платежі за надані послуги на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2в), довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма №КБ-3), підписаних уповноваженими представниками сторін. Крім того, за підсумками роботи за місяць підрядник визначає обсяги та вартість наданих послуг, що підлягають оплаті, готує відповідні документи і подає їх для підписання замовнику. Замовник за участю представника підрядника перевіряє виконання послуг згідно представленого акта (форма №КБ-2в) і підписує його в частині фактично виконаних послуг в межах виділених бюджетних асигнувань. Фінансові зобов`язання за договором виникають при наявності та у межах бюджетних асигнувань, установлених планами використання бюджетних коштів. Оплата послуг проводиться у межах одержаних асигнувань на казначейський рахунок замовника за фактично виконані обсяги робіт згідно ф.№КБ-2в та ф.№КБ-3.

Отже, відповідно порядок і підстави оплати за договором повинні відповідати вказаним пунктам договору.

При цьому відповідач звертає увагу, що зміни в п.п. 4.1.,4.2., 4.3., 4.4., 4.5.,4.6 договору сторонами не вносились.

Крім того, п.п. 4.3., 4.4., 4.5. договору сторони погодили порядок проведення розрахунків та визначили підстави проведення розрахунків. Так, цими пунктами договорів визначено, бюджетні зобов`язання за Договором виникають у разі наявності та в межах бюджетних асигнувань, передбачених планами використання бюджетних коштів. У разі затримки бюджетного фінансування не з вини Замовника оплата за надані послуги здійснюється протягом 5 банківських днів з дати отримання Замовником бюджетного фінансування на свій реєстраційний рахунок.

Факт надходження грошових коштів на реєстраційний рахунок Замовника є моментом настання строку виконання зобов`язання за даним договором в розумінні п.2.ч.1 ст.530 ЦК України при умові наявності підписаних сторонами ф. КБ-2в і ф.КБ-3 ( п.4.3. Договору).

Ненадходження коштів з державного та/або місцевого бюджету на реєстраційний рахунок для оплати послуг за цим договором, а також несвоєчасне їх перерахування органами державного казначейства Сторони визнають обставиною, що має місце не з вини Замовника (п.4.4. Договору).

При цьому важливою обставиною щодо виконання умов даного Договору є передача автомобільних доріг загального користування місцевого значення з балансу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на баланс Тернопільської обласної державної адміністрації з 01 січня 2018 року згідно з розпорядженням голови Тернопільської ОДА від 03..01. 2018 року № 9-од.

На підставі надання місцевим державним адміністраціям повноважень на здійснення управління автомобільними дорогами загального користування місцевого значення із внесенням змін до Законів України «Про автомобільні дороги», «Про джерела фінансування дорожнього господарства України», здійснено перерозподіл коштів державного бюджету між головними розпорядниками бюджетних коштів.

Розпорядженням голови Тернопільської ОДА від 18.12.2017 року № 856-од Службу автомобільних доріг у Тернопільській області визначено замовником робіт і послуг з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання доріг загального користування місцевого значення на перший квартал 2018 року. Відповідно до цього прийняття та оплата робіт за Договором №1Е/17-18 від 01.12.2017 року на надання послуг з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області здійснювалась за рахунок коштів, виділених Службі, як замовнику робіт , головним розпорядником - Тернопільською ОДА.

Згідно плану фінансування передбачалось виділення коштів у першому кварталі 2018 року в сумі 38 634 700,00 грн. Відповідно до цього Службою прийняті акти виконаних робіт, в тому числі за березень 2018 року щодо яких винесене рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10 2018 у справі №921/236/18.

В той же час на рахунок Служби, як одержувача бюджетних коштів, протягом січня-квітня 2018 року надійшли кошти в сумі 28 664 174,00 грн, які повністю оплачені на виконання умов вказаного вище Договору (копії виписок Головного управління Державної казначейської служби України в Тернопільській області додаються).

Пунктом 5.1 Договору визначено, що термін надання послуг - з моменту підписання до 31 грудня 2018 року. Строк виконання зобов`язань може продовжуватись у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі.

Оскільки особливі умови договору відповідають ст.6 Закону України «Про автомобільні дороги», вони повинні бути враховані при визначенні відповідальності замовника робіт за бюджетні кошти. До такого ж висновку прийшов суд касаційної інстанції в Постанові Верховного суду України від 03.12.2019 року у справі № 909/574/18.

Підстави для стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних відсутні у випадку, коли прострочення виконання грошового зобов`язання сталося не з вини боржника.

Згідно зі ст. 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Тому, з урахуванням умов Договору про закупівлю послуг з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області від 01.12.2017 №1Е/17-18, положень ст. 614 ЦК України, відповідач вважає такими, що не підлягають до задоволення вимоги Позивача щодо сплати, пред`явлених в позовній заяві до Служби інфляційних втрат та 3% річних.

2.3. Подання позивачем заяви щодо зміни періоду нарахування пені.

04.02.2021 від 27.01.2021 ДП "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на адресу суду надійшла заява, у якій позивач просить суд врахувати те, що у позовній заяві № 06-2/2238 від 28.12.2020р. має місце технічна описка, а саме: у розрахунку ціни позову Розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання не правильно вказано період нарахування, а саме не з 23.06.2018р. по 23.12.2018р., а з 11.08.2019р. по 11.02.2020р., у зв`язку з чим позивачем долучено уточнюючий розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Присутній у судовому засіданні 16.02.2021 представник позивача підтримав вказані у заяві уточнення.

2.4. Правова позиція позивача, викладена у відповіді на відзив.

08.02.2021 позивачем надано суду відповідь на відзив відповідача (№06-2/126 від 03.02.2021 (вх№1104), у якій позивач вважає доводи наведені у відзиві не обґрунтованими та безпідставними.

1 грудня 2017р. року між Службою автомобільних доріг у Тернопільській області (далі - Замовник) та ДП «Тернопільський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (далі - Виконавець) укладено Договір №1Е/17-18 на надання послуги ДК 021:2015: 45230000 - 8 - Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь (Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області)(надалі - Договір).

За умовами укладеного Договору, Виконавець зобов`язується у порядку на умовах, визначених цим Договором, своїми силами і засобами на власний ризик та або з залученням субпідрядних організацій надати послуги: ДК 021:2015:45230000-8- будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь (послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області), за рахунок коштів державного бюджету (інших бюджетів) та обумовлений цим договором термін. Замовник зобов`язується прийняти надані згідно із цим договором та чинним законодавством України належним чином послуги після перевірки фізичних та вартісних показників та сплати їх вартість по мірі надходження коштів передбачених на ці цілі на його рахунок (п.п. 1.1 Договору).

Пунктами 4.2 Договору також передбачено, фінансові зобов`язання за договором виникають при наявності та у межах бюджетних асигнувань, установленими планами використання бюджетних кошті Оплата послуг проводиться у межах одержаних асигнувань на казначейський рахунок Замовника за фактично надані обсяги послуг згідно форм № КБ - 2в та № КБ -3.

Наведене свідчить про те, що між сторонами у справі виникли договірні відносини, які за своєю правовою природою є такими, що випливають із договору підряду, укладення та виконання якого регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі ГК України).

Вказані обставини також встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року у справі № 921/236/18, яким задоволено позов ДП «Тернопільський облавтодор» в частині стягнення зі Служби автомобільних доріг у Тернопільській області 795468,00 грн основного боргу.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року у справі №921/236/18 залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2019р, отже набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України та ст.193 ГК України, сторони повинні належним чином та в установлений договором чи законом строк виконувати взяті зобов`язання, і кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у Постанові пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а також неодноразово наводилась у постановах Верховного Суду, зокрема від 23.07.2019 у справі №910/4519/18).

Відповідно до статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п.7 Постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.04.2017 у справі №918/329/16, від 23.07.2019 у справі №910/4519/18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи існування прострочення грошового зобов`язання зі сторони відповідача, керуючись положеннями ст.625 ЦК України, а також позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 69233,00 грн 3% річних, а також 161088,00 грн втрат від інфляції за період з 22 червня 2018р. по 21 листопада 2018р.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності боржника за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). При цьому, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, за яким дія статті 625 ПК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Як вже зазначалось вище, за змістом статей 598, 599 ЦК зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором чи наявність відповідного виконавчого документу, не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Норма ст.625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (постанова Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/11249/17). Згідно ст.96 ПК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відносини, які виникли між сторонами, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників і регулюються актами цивільного законодавства України. Відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати свідомо взяте ним зобов`язання за договором (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №915/13/17).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, які є джерелом права згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначив, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У пункті 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України у №14 від 17.12.2013р. роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей, як їх юридичною властивістю. Тому, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Також в п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01- 06/374/2013 від 18.02.2013 «Про практику вирішення спорів, пов`язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справи, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання (див. постанову Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за договором та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Частина друга статті 218 ГК України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Згідно з приписами статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ТІК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, то відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє її від обов`язку виконати зобов`язання за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 03.04.2018 у справі № 924/29/17, від 12.04.2018 у справі №924/22/17, від 03.05.2018 року у справі №914/1556/17.

Також позивач додатково зазначає, що у разі відсутності коштів для оплати Відповідач мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, з огляду на п.п. г) п.6.2.6 Договору, - Замовник може призупинити дію цього Договору або Договір може бути розірваний односторонньо за ініціативою Замовника за таких обставин, зокрема: відсутність фінансування за цим договором.

На підставі зазначеного позивач вважає, що наведені ним твердження спростовують аргументи відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву.

3. Фактичні обставини встановлені судом.

Норми права, законодавство, судова практика, які застосував суд.

Мотивована оцінка судом аргументів, наведених учасниками справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено таке.

У відповідності до ст. 7 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Згідно із ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Предметом даного спору є заявлені вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 253 096 грн 26 коп., з яких 71 671 грн 67 коп. втрати від інфляції за період 23 червня 2018 року по 11 лютого 2020 року, 39 155 грн 68 коп. 3% річних, 142 268 грн 91 коп. пеня, в межах справи №921/574/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України' (вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи 31995099).

Судом встановлено, що 01.12.2017 року між Службою автомобільних доріг у Тернопільській області, як замовником, та Дочірнім підприємством «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (ДП «Тернопільський облавтодор»), як виконавцем, було укладено договір №1Е/17-18 від 01.12.2017р. на надання послуги ДК 021:2015: 45230000 - 8 - Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь (Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг місцевого значення у Тернопільській області)(надалі - Договір).

На виконання умов Договору, ДП «Тернопільський облавтодор» були виконані роботи (надані послуги) з експлуатаційного утримання автомобільних доріг у Тернопільській області згідно актів приймання виконаних робіт за березень, травень 2018 року на загальну суму 795 468 (сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень) 00 грн.

Виконання робіт на дану суму підтверджується Актами приймання виконаних будівельних робіт за березень, травень 2018 року та Довідками про вартість виконаних будівельних робіт березень, травень 2018р. на суму загальну суму 795 468 (сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень) 00 грн.

18.06.2018, з метою досудового врегулювання спору, на адресу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області було надіслано вимогу №06-3/794 від 18.06.2017, яка була отримана ними цього ж дня, у якій було зобов`язано в трьохденний строк з моменту отримання цієї Вимоги підписати акти приймання виконаних робіт за березень, травень 2018 року та сплатити на користь Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» заборгованість у загальному розмірі 795 468, 00 грн. за виконані на підставі Договору №1Е/17-18 від 01.12.2017 роботи і надані послуги.

25.06.2018 ДП «Тернопільський облавтодор» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Служби автомобільних доріг у Тернопільській області про стягнення заборгованості в сумі 795 468,00 грн.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року по справі № 921/236/18 позов задоволено та стягнуто з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області () на користь ДП «Тернопільський облавтодор» () - 795 468,00грн. основного боргу та 11932,00 грн сплаченого судового збору.

19.04.2019 року на примусове виконання даного судового рішення видано наказ по справі № 921/236/18.

17.11.2018 року було звернено в головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області із заявою про виконання рішення суду.

10.02.2020 року Службою автомобільних доріг у Тернопільській області в рахунок погашення заборгованості згідно наказу Господарського суду Тернопільської області № 921/236/18 від 19.04.2019р. ДП «Тернопільський облавтодор» було перераховано 795 468,00 грн. Таким чином, було повністю погашено заборгованість на загальну суму 795 468,00 грн Служби автомобільних доріг у Тернопільській області перед ДП «Тернопільський облавтодор» згідно рішення Господарського суду Тернопільської області № 921/236/18 від 26 жовтня 2018 року.

Згідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України та ст.193 ГК України, сторони повинні належним чином та в установлений договором чи законом строк виконувати взяті зобов`язання, і кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами ст. 209 ЦК України встановлено, що особа, яка не виконала зобов`язання або виконала його неналежним чином несе майнову відповідальність на умовах, передбачених законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор в праві вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 № 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р. №1-/25, від 04.07.2011р. № 13/210/10, від 12.09.2011р. № 6/433-42/183, від 14.11. 2011р. № 12/207, від 23.01.2012р. № 37/64.

У відповідності до ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно норм ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями частини 1 ст. 625 глави 51 Цивільного кодексу України установлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Пунктом 11.1. Договору передбачено, що у випадках , не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та пункту 11.1. Договору передбачено, що у випадках, не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України.

Враховуючи зазначене вище суд вважає, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» 110 631(сто десять тисяч шістсот тридцять одна) грн 20 коп., з яких: 71 671 (сімдесят одна тисяча шістсот сімдесят одна) грн 67 коп. втрати від інфляції та 38 959 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 53 коп. 3% річних.

В частині позовних вимог щодо стягнення 196 (сто дев`яносто шість) грн 15 коп. 3 % річних то суд, провівши власний розрахунок річних з урахуванням періоду і суми обрахунку заявлених позивачем, вважає, їх помилково обрахованими позивачем.

Щодо стягнення пені то суд, вважає її безпідставно обрахованою та заявленою позивачем до стягнення з огляду на таке.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 05.09.2019 у справі N 908/1501/18.

Як уже зазначалось судом, позивач у поданому позові вважає, що відсильна норма, у п. 11.1. Договору де передбачено, що у випадках, не передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України і є таким передбаченням пені за договором.

Проте, суд не може погодитися, що зміст вказаного пункту 11.1. Договору можна трактувати як такий, яким передбачено нарахування і сплата пені, адже він не містить чіткої згадки про пеню як і про її розмір. Зазначений пункт договору містить загальну відсильну норму про загальну відповідальність, яка не може трактуватись, як домовленість між сторонами про сплату саме пені бо відповідальність за чинним законодавством, є за своїми формами і видами значно ширшим ніж лише сплата пені.

Одночасно, розглянувши розрахунок і період за який нараховано пеню, суд також звертає увагу позивача, що ним порушено порядок визначений частиною 6 статті 132 ГК України згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому позивач не може обирати цей період обрахунку на власний розсуд, як зручний для нього у часі, як це має місце у поданій позивачем заяві від 27.01.2021 № 06-2/94 про уточнення розрахунку пені, адже частина 6 статті 232 ГК України містить чітку і неоднозначну умову про те, що він припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що пеня обрахована і заявлена до стягнення позивачем безпідставно і з цієї причини суд у позові в частині стягнення 142 268 (сто сорок дві тисячі двісті шістдесят вісім) грн 91 коп. пені у позові відмовляє.

При цьому суд, не дає аналізу та реалізації заявленій відповідачем заяві про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, у зв`язку з тим, що такий може бути застосовано лише, якщо позов у цій частині був би підставним та обґрунтованим.

Адже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги в частині тих чи інших вимог, саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, тощо).

Щодо інших заперечень відповідача, зокрема, в частині того, що розрахунки і відповідальність за договором могли наступити лише у випадку наявного достатнього бюджетного фінансування відповідача, то суд розглядає їх критично і відхиляє з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли договірні відносини, які за своєю правовою природою є такими, що випливають із договору підряду, укладення та виконання якого регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі ГК України).

Вказані обставини також встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року у справі № 921/236/18, яким задоволено позов ДП «Тернопільський облавтодор» в частині стягнення зі Служби автомобільних доріг у Тернопільській області 795468,00 грн основного боргу.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2018 року у справі №921/236/18 залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2019р, отже набрало законної сили.

Згідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України та ст.193 ГК України, сторони повинні належним чином та в установлений договором чи законом строк виконувати взяті зобов`язання, і кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у Постанові пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а також неодноразово наводилась у постановах Верховного Суду, зокрема від 23.07.2019 у справі №910/4519/18).

Відповідно до статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п.7 Постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.04.2017 у справі №918/329/16, від 23.07.2019 у справі №910/4519/18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи існування прострочення грошового зобов`язання зі сторони відповідача, керуючись положеннями ст.625 ЦК України, а також позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 69233,00 грн 3% річних, а також 161088,00 грн втрат від інфляції за період з 22 червня 2018р. по 21 листопада 2018р.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності боржника за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). При цьому, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, за яким дія статті 625 ПК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Як вже зазначалось вище, за змістом статей 598, 599 ЦК зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором чи наявність відповідного виконавчого документу, не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Норма ст.625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (постанова Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/11249/17). Згідно ст.96 ПК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відносини, які виникли між сторонами, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників і регулюються актами цивільного законодавства України. Відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати свідомо взяте ним зобов`язання за договором (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №915/13/17).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, які є джерелом права згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначив, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У пункті 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України у №14 від 17.12.2013р. роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей, як їх юридичною властивістю. Тому, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Також в п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01- 06/374/2013 від 18.02.2013 «Про практику вирішення спорів, пов`язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справи, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання (див. постанову Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за договором та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Частина друга статті 218 ГК України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Згідно з приписами статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ТІК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, то відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє її від обов`язку виконати зобов`язання за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 03.04.2018 у справі № 924/29/17, від 12.04.2018 у справі №924/22/17, від 03.05.2018 року у справі №914/1556/17.

4. Висновки суду.

Із змісту частин 1,2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Стаття 129 Конституції України вказує, що до однієї із основних засад судочинства відноситься змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Згідно із частинами 2-3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 73, частин 1,3 статті 74 статей 76,77,78,79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.58 рішення від 10.02.2010 (заява №4909/04) Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29)

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (п. 54 рішення від 28.10.2010 (заява №4241/03) Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову частково та стягнення з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" 110 631(сто десять тисяч шістсот тридцять одна) грн 20 коп., з яких : 71 671 (сімдесят одна тисяча шістсот сімдесят одна) грн 67 коп. втрати від інфляції, 38 959 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 53 коп. 3% річних.

В інших позовних вимогах в частині стягнення 142 268 (сто сорок дві тисячі двісті шістдесят вісім) грн 91 коп. пені та 196 (сто дев`яносто шість) грн 15 коп. 3 % річних, в позові відмовити.

5. Судові витрати.

Відповідно до частин 1,2 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд покладає судові витрати в розмірі 1 659 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 43 коп. на відповідача - Службу автомобільних доріг у Тернопільській області та він підлягає стягненню в користь позивача

Одночасно, судовий збір в розмірі 2 137 (дві тисячі сто тридцять сім) грн 02 коп. суд покладає на позивача - Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Враховуючи зазначене вище, керуючись положеннями статей 7, 13, 42, 74-79, 86, 129, 130, 209-210, 233, 236, 238, 240, 241, з 253 по 259 у сукупності з іншими статтями Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" 110 631(сто десять тисяч шістсот тридцять одна) грн 20 коп., з яких : 71 671 (сімдесят одна тисяча шістсот сімдесят одна) грн 67 коп. втрати від інфляції, 38 959 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 53 коп. 3% річних.

3. В інших позовних вимогах в частині стягнення 142 268 (сто сорок дві тисячі двісті шістдесят вісім) грн 91 коп. пені та 196 (сто дев`яносто шість) грн 15 коп. 3 % річних, в позові відмовити.

4. Судові витрати в розмірі 1 659 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 43 коп. покласти на відповідача - Службу автомобільних доріг у Тернопільській області.

5. Стягнути з Служби автомобільних доріг у Тернопільській області на користь Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 1 659 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 43 коп. судового збору.

6. Судовий збір в розмірі 2 137 (дві тисячі сто тридцять сім) грн 02 коп. покласти на позивача - Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

7. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Позивач - Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України', вул. О. Кульчицької, 8 м. Тернопіль, 46001 (код ЄДРПОУ 31995099);

Відповідач Служба автомобільних доріг у Тернопільській області, вул. О. Кульчицької, буд. 8, м. Тернопіль, 46001 ().

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статей з 253 по 259 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише скорочену (вступну та резолютивну) частину рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.17.5 Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, а саме до 15.12.2017 року. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення складено 15.04.2021 на протязі робочих днів з дня проголошення скороченої (вступної та резолютивної) частини рішення.

Повний текст рішення буде надіслано учасникам справи рекомендованою кореспонденцією із повідомленням про вручення поштового відправлення або вручено наручно особисто уповноваженим представникам.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб -порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя В.Л. Гевко