РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.04.2021Справа № 910/2115/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРО-ХАРКІВ" (61001, м.Харків, вул. Іскринська, 37, корпус 35-А, а/с 867, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редукторні механізми" (01033, м.Київ, вул. Жилянська,53, кв.6, )

про стягнення 246 258,96 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРО-ХАРКІВ" звернулось із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редукторні механізми" про стягнення 10 000,00 грн основного боргу за договором поставки з відростроченням платежу №1/01/04/16 від 01.04.2016, 221 675,00 грн неустойки, 3643,92 грн 3% річних, 10936,19 грн інфляційних втрат.

У позовній заяві викладено клопотання про покладення на відповідача витрат по сплаті судового збору та 15000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, докази яких позивач має намір подати до суду протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідно до ст. 129 ГПК України.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 18.02.2021 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановив строк для реалізації учасниками справи процесуальних прав.

15.03.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому повідомив про оплату 18.02.2021 основного боргу у сумі 10000,00 грн та вказав на відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат, 3% річних на заборгованість, що перевищує заявлену суму основного боргу та за наслідком спливу позовної давності для таких нарахувань з 21.04.2017 по 20.04.2020, також учасник справи заявляє про безпідставність нарахування неустойки за відсутності доказів відмови відповідача від оплати товару відповідно до п.8.3 договору, та недотримання при розрахунку ч. 6 ст. 232 ГК України, сплив строку позовної давності відповідно до ст. 258 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що орієнтований розрахунок судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 15 000,00 грн.

24.03.2021 позивач засобами поштового зв`язку (відправлено 22.03.2021) подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог на суму 10 000,00 грн основного боргу у зв`язку з оплатою та просив стягнути з відповідача 221 675,00 грн неустойки, 3643,92 грн 3% річних, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору та професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 ГПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Оскільки провадження у даній справі відкрито ухвалою суду від 18.02.2021, вказана заява про зменшення позовних вимог подана до суду у визначений строк ( з урахуванням вихідних днів 20-21.03.2021) та з дотриманням встановлених вимог, і те, що відповідачем погашено заборгованість 12.02.2021, після звернення позивача до суду з позовом у даній справі (позовна заява відправлена до суду засобами електронного зв`язку та зареєстрована судом 11.02.2021) і жодною із сторін не повідомлено про вказані обставини до відкриття провадження у справі ухвалою від 18.02.2021, суд приймає вказану заяву позивача до розгляду, подальший розгляд здійснюється з урахуванням поданої заяви.

24.03.2021 позивач подав відповідь на відзив.

31.03.2021 відповідач на доводи позивача подав заперечення, зокрема щодо безпідставності нарахування неустойки відповідно до п.8.3 договору та неможливість застосування положень ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України про переривання строку позовної давності для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРО-ХАРКІВ" (постачальником за договором, позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Редукторні механізми" (покупцем, відповідачем) був укладений договір поставки з відстроченням платежу № 1/01/04/16, за умовами якого постачальник зобов`язався передати покупцю товари (надалі - товар) в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у видатковій накладній, а покупець - прийняти товар за супровідними документами, і оплатити товар протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його отримання.

Сторонами узгоджено,що поставка товару здійснюється партіями (п.2.1), передання товару постачальником покупцеві здійснюється за супровідними документами, а саме: податковою накладною, видатковою накладною, товарно-транспортною накладною, рахунок фактура (п.2.3)

Відповідно до п.3.3 договору, загальна сума цього договору визначається сумою всіх накладних на поставку за цим договором.

Згідно умов п.4.1 договору, переведення коштів проводиться покупцем на поточний рахунок постачальника протягом 30 днів з моменту отримання товару на підставі виставленого постачальником рахунку.

За видатковою накладною №113 від 21.03.2017 на суму 103680,00 грн по ТТН № 113 від 21.03.2017, копії яких додані до справи та підписані без зауважень обома сторонами, позивач передав, а відповідач отримав товар: «Двигун асинхронний» у кількості 60 шт, на загальну суму 103680,00 грн, що останнім не оспорюється:

З метою здійснення розрахунків позивачем виставлено відповідачу для оплати рахунки-фактури №51 від 06.03.2017 на суму 17280,00 грн, № 61 від 20.03.2017 на суму 86400,00 грн.

Як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково шляхом перерахування 31.05.2017 суми 17280,00 грн, 09.11.2017 - 5660,00 грн, 19.12.2017 - 10 000,00 грн, 31.01.2018 - 30 000,00 грн, 26.04.2018 - 20 000,00 грн, 09.10.2019- 5340,00 грн, 16.03.2020 - 5400,00 грн, у зв`язку із чим станом на час звернення до суду з даним позовом, борг відповідача складав 10000,00 грн.

За розрахунком позивача, заборгованість відповідача у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання з оплати товару склала 10 000,00 грн основного боргу, 221 675,00 грн неустойки, 3643,92 грн 3% річних, 10936,19 грн інфляційних втрат.

У процесі розгляду справи відповідач повідомив про оплату 12.02.2021 суми 10 000,00 грн основного боргу та відсутність заборгованості станом на час розгляду справи по суті спору, отримання якої позивач підтвердив, та подав заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення 10 000,00 грн основного боргу, заявив вимоги про стягнення з відповідача 221 675,00 грн неустойки, 3643,92 грн 3% річних, 10936,19 грн інфляційних втрат, яка прийнята судом до розгляду.

Тож, спір у даній справі між сторонами розглядається в частині вимог про стягнення з відповідача заявленого розміру неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач всупереч договору своє зобов`язання зі своєчасної оплати отриманого товару за видатковою накладною№113 від 21.03.2017 у визначений п.4.1 строк - до 20.04.2017 не виконав належним чином та у повному обсязі, (товар оплачено декількома платежами, у період з 31.05.2017 по 12.02.2021), здійснивши прострочення виконання зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

У п.8.3 договору визначено, що покупець за необґрунтовану відмову від оплати товару сплачує неустойку у розмірі 0,5 відсотків розміру від загальної ціни товару за кожен день.

Також відповідно до п.8.4 договору сторони передбачили, що за порушення строків оплати товару покупець сплачує пеню у розмірі 0,2 відсотки від несплаченої суми за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення строку оплати

Позивачем на підставі п.8.3 договору (необґрунтована відмова від оплати товару) нараховано до стягнення з відповідача 221 675,00 грн неустойки за період з 21.04.2017 по 10.02.2021, враховуючи часткові оплати.

Відповідач проти нарахування неустойки відповідно до п.8.3 договору заперечував, зазначаючи, що частковими оплатами, гарантійним листом за вих..№137 від 12.09.2019, копія якого долучена позивачем до позову, відповідач реалізовував та підтверджував намір проведення розрахунків, тож ніколи не відмовлявся від оплати товару.

Відповідно до частини 1статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Надавши оцінку доводам обох сторін, наданим доказам в їх сукупності та фактичним обставинам правовідносин учасників справи, суд встановив, що позивачем не надано доказів та не доведено належними засобами доказування наявності відмови відповідача від оплати товару, що було б підставою для покладення на нього відповідальності у вигляді сплати неустойки відповідно до п.8.3 договору, адже часткові оплати та листування сторін свідчать про визнання відповідачем боргу та вчинення дій щодо його погашення, а не ігнорування, недобросовісне невиконання договірних зобов`язань.

У даному випадку позивач був не позбавлений права здійснити нарахування неустойки відповідно до п.8.4 договору за порушення строків оплати, що ним здійснено не було.

За таких обставин, враховуючи межі заявлених вимог, суд відмовляє в частині вимог про стягнення з відповідача 221 675,00 грн неустойки за відмову від оплати товару, нараховану відповідно до п.8.3 договору у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю підстав.

Оскільки у задоволенні вказаної вимоги судом відмовлено по суті, клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки не приймається судом до розгляду.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3643,92 грн 3% річних, 10936,19 грн інфляційних втрат, про сплив строку позовної давності по яких відповідачем також заявлено клопотання, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку заявлених позивачем 3643,92 грн 3% річних, 10936,19 грн інфляційних втрат, нарахування яких здійснено за період з 21.04.2017 по 10.02.2021, судом встановлено, що він є арифметично вірним та обґрунтованим.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Водночас за змістом частини першої та третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі 905/2324/17.

Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.

При цьому, установлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 34 постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 911/479/18.

Як встановлено судом вище виконання зобов`язання з оплати боргу відповідач мав виконати у строку до 20.04.2017, а отже у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про 3% річних та інфляційних втрат, з дня, наступного за днем, коли зобов`язання мало бути виконане, а саме з 21.04.2017 по 21.04.2020 у межах строку позовної давності.

Водночас здійснення часткових оплат у період з 31.05.2017 по 16.03.2020, надсилання гарантійного листа від 12.09.2019 свідчать про переривання строку позовної давності, який починається заново, у т.ч. з 16.03.2020.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» зі змінами, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин, який наразі продовжено до 30.04.2021.

Відповідно до п. 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Враховуючи переривання та продовження строків позовної давності, позивачем не було пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРО-ХАРКІВ" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення 3643,92 грн 3% річних, 10936,19 грн інфляційних втрат. В решті позову належить відмовити у зв`язку із безпідставністю нарахування.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позовній заяві позивачем заявлено клопотання про надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, яке судом задоволено.

При цьому, суд звертає увагу, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Редукторні механізми" (01033, м.Київ, вул. Жилянська,53, кв.6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРО-ХАРКІВ" (61001, м.Харків, вул. Іскринська, 37, корпус 35-А, а/с 867, ) 3643 (три тисячі шістсот сорок три) грн. 92 коп 3% річних, 10936 (десять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн. 19 коп інфляційних втрат, 218 (двісті вісімнадцять) грн. 70 коп витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В решті позову відмовити.

5. Встановити позивачу строк протягом 5 днів після ухвалення рішення у даній справі для надання доказів понесення заявлених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції в строки та порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.М.Ярмак