ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № Б8/183-11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н. Г. - головуючого, Жукова С. В., Огородніка К. М.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 про визнання недійсним договору іпотеки

у справі № Б8/183-11

за заявою Приватного підприємства "Лекс" в особі ліквідатора ПП "Лекс" арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф.

до 1) ОСОБА_2 ; 2) ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відаповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні заявника: Публічне акціонерне товариство "Сбербанк"

про визнання недійсним договору іпотеки

в межах справи №Б8/183-11

за заявою Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ"

до Приватного підприємства "Лекс"

про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.11.2011 порушено провадження у справі № Б8/183-11 про банкрутство ПП "Лекс".

Постановою Господарського суду Київської області від 15.10.2012 у справі № Б8/183-11 боржника - ПП "Лекс" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11 (суддя Наріжний С.Ю.) задоволено заяву ліквідатора банкрута про визнання недійсним договору іпотеки. Визнано недійсним договір іпотеки від 19.07.2016, укладений між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11 щодо визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2020 у справі № Б8/183-11 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 про визнання недійсним договору іпотеки на підставі ч. 2 ст. 261 ГПК України.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2020 ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2020 у справі № Б8/183-11 про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 про визнання недійсним договору іпотеки скасовано, а справу № Б8/183-11 у скасованій частині направлено до Північного апеляційного господарського суду на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Скасовуючи судове рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу до Північного апеляційного господарського суду на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що апеляційним судом залишено поза увагою доводи скаржника про те, що фактична адреса заявника апеляційної скарги на час постановлення ухвали Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11 до теперішнього часу, є м. Донецьк, тобто місце проживання заявника знаходиться в зоні проведення АТО (ООС). Крім того, апеляційний господарський суд належним чином не перевірив, чи було вжито Господарським судом Київської області відповідних заходів щодо повідомлення учасників даної справи про дату і час її розгляду та надсилання копії оскаржуваного судового рішення, зокрема ОСОБА_1 .

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 (колегія суддів: Поляков Б. М. - головуючий, Сотніков В. С. , Отрюх Б. В.) відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11 про визнання недійсним договору іпотеки.

Обґрунтовуючи відмову у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційну скаргу подано після спливу визначеного в ч. 2 ст. 261 ГПК України, наслідком чого є відмова у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження. При цьому Північним апеляційним господарським судом не встановлено передбачених вказаною нормою випадків, за яких такий строк може бути поновлений.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 у справі №Б8/183-11 та ухвалити нове рішення, яким поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі №Б8/183-11.

В обґрунтування касаційної скарги зазначено, що внаслідок прийняття апеляційним судом ухвали від 19.08.2020 у справі №Б8/183-11 про відмову у відкритті апеляційного провадження ОСОБА_1 позбавлено права на судовий захист, оскільки Північним апеляційним господарським судом не враховано наявності наведених заявником апеляційної скарги виключних обставин для поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали суду першої інстанції, а саме неповідомлення Господарським судом Київської області Кірік Я. Ю. про дату, час та місце розгляду справи, а також неврахування апеляційним судом обставин непереборної сили, а саме проживання ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин в м.Донецьк, на території якого здійснювалась антитерористична операція.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 у справі № Б8/183-11 визначено склад колегії суддів: Ткаченко Н. Г. - головуючий (доповідач), Жуков С. В., Огороднік К. М., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 18.12.2020.

Згідно з ч. 5 ст. 301 ГПК України перегляд ухвал суду першої та апеляційної інстанції (крім ухвал, якими закінчено розгляд справи) здійснюється судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 про визнання недійсним договору іпотеки у справі № Б8/183-11; призначено розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, повний текст оскаржуваної ОСОБА_1 в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11 складено судом 31.07.2017.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Згідно з пп. 13 п. 1 розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів , а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п`яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Таким чином, строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11, повний текст якої складений та підписаний 31.07.2017, відповідно до вимог закону закінчився 05.08.2017.

Як вбачається із матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 подана у жовтні 2019 року, тобто більше ніж через один рік з дня складення повного тексту судового рішення.

Відтак, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що строк на апеляційне оскарження ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №Б8/183-11 ОСОБА_1 було пропущено.

Згідно з пп. 9 п. 1 розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017) судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, судові рішення, що ухвалені до 15.12.2017, тобто до набрання чинності нової редакції ГПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, проте розгляд таких скарг здійснюється за правилами, встановленими ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

У ч. 2 ст. 261 ГПК України визначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами, поданими на судові рішення, що ухвалені до 15.12.2017, керується, в тому числі і приписами ч. 2 ст. 261 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2018 у справі № 54/239.

Отже, у разі подання апеляційної скарги на судове рішення після спливу одного року з дня складення повного тексту цього рішення, суд апеляційної інстанції має перевірити та надати оцінку наявності підстав для застосування до такої апеляційної скарги наслідків, передбачених ч. 2 ст. 261 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), а саме щодо зазначення та обґрунтування скаржником випадків, передбачених п. п. 1, 2 зазначеної норми, наявність яких надає право на поновлення строку апеляційного оскарження.

У зв`язку із наведеним необґрунтованими є доводи заявника касаційної скарги про помилковість застосування апеляційним судом ГПК України редакції, чинній з 15.12.2017.

Як вбачається із матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 подана більше ніж через один рік з дня складення повного тексту судового рішення, однак разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеної ухвали суду першої інстанції, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату час та місце засідання суду.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 посилалась на необізнаність існування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду, оскільки не отримувала (та не могла отримувати) повідомлень про розгляд справи, а також копію оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2017, а про наявність цього судового рішення дізналась лише 17.10.2019, ознайомившись з текстом оскаржуваної ухвали у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до ст. 64 ГПК України в редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції, суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Апеляційний суд, розглянувши подане клопотання про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, відхилив доводи ОСОБА_1 про необізнаність про ухвалення оскаржуваного судового рішення, оскільки встановив, що в матеріалах справи наявне клопотання ОСОБА_1 від 23.02.2017 (т. 1 а.с. 140), яке написане нею власноручно (що не заперечується ОСОБА_1 ), та у якому нею була вказана адреса у м. Києві, на яку суд першої інстанції і надсилав копії процесуальних документів у даній справі. При цьому, у клопотанні не було зазначено, що ця адреса є непостійною та може бути змінена.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що навіть у разі зміни ОСОБА_1 адреси проживання, вона була обізнана з фактом розгляду даної справи та не була позбавлена можливості стежити за ходом її розгляду через відкриті джерела інформації, зокрема через Єдиний державний реєстр судових рішень, а також шляхом звернення безпосередньо до суду.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, Північний апеляційний господарський суд керувався, серед іншого, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Богонос проти Росії» від 05.02.2004, у якому наголошувалось, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу.

Колегія суддів також враховує, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом (ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно з частинами 1, 3 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень оскаржувана ухвала суду першої інстанції зареєстрована 02.08.2017 і оприлюднена 04.08.2017, обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що відповідач мала можливість дізнатись про результат розгляду справи, а відтак і подати апеляційну скаргу у встановлені процесуальним законом строки, враховуючи, що про наявність у провадженні Господарського суду міста Києва справи № Б8/183-11 за позовом ліквідатора ПП "Лекс" про визнання недійсним договору іпотеки 19.07.2016, укладеного між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їй було відомо принаймі 23.02.2017.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що згідно із наявною у матеріалах справи довідкою суд першої інстанції, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" розміщував в мережі Інтернет в розділі "Новини та події суду" інформацію щодо слухання даної справи.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, та місце розгляду справи № Б8/183-11, колегія суддів погоджується із висновками Північного апеляційного господарського суду про відсутність, визначених ГПК України, підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 27.07.2017.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , зокрема посилається на неврахування апеляційним судом обставин непереборної сили, а саме проживання ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних правовідносин, у м. Донецьк, на території якого здійснювалась антитерористична операція, як підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення згідно з п. 2 ч. 2 ст. 261 ГПК України, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Разом із тим, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження зазначала неповідомлення місцевим господарським судом її, як учасника справи, про дату час та місце засідання суду, тобто посилалась на наявність підстави поновлення вказаного вище строку, що визначена п. 1 ч. 2 ст. 261 ГПК України.

Відтак, доводи заявника касаційної скарги про порушення апеляційним судом положень п. 2 ч. 2 ст. 261 ГПК України є безпідставними.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Водночас, як наголошує Європейський суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (пункти 37 - 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мушта проти України").

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії", № 52854/39, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі "Устименко проти України" № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо обмеження її права на доступ до суду, оскільки здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили і є чинним, призведе до порушення принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, тому таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Вказані вимоги були дотримані судом апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.

Враховуючи викладене, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що апеляційним господарським судом прийнято оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 у справі № Б8/183-11 з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, які викладені в оскаржуваній ухвалі.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно д ост. 129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2020 про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Київської області від 27.07.2017 про визнання недійсним договору іпотеки у справі № Б8/183-11 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Ткаченко Н. Г.

Судді Жуков С. В.

Огороднік К. М.