ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 р. Справа № 917/932/20

За позовною заявою Заступника прокурора Полтавської області, вул. 1100-річчя Полтава, 7, м. Полтава, Полтавська область, 36000

до відповідачів 1. Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вул. Уютна, 23, м. Полтава, Полтавська область, 36038

2. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

3. Селянського фермерського господарства "САД", вул. Івана Шепеля, 28, смт. Велика Багачка, Великобагачанський район, Полтавська область, 38300

про визнання недійсними договорів оренди.

Суддя Погрібна С.В.

Секретар судового засідання Мирна-Касян Ю.Л.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання від 25.03.2021 р.

Обставини справи: 05.06.2020 р. до Господарського суду Полтавської області надійшов позов від Заступника прокурора Полтавської області до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 , Селянського фермерського господарства "САД", в якому прокурор просить:

1) визнати недійсним договір оренди землі, укладений 26.09.2014 р. між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 57,7 га., к.н. :00:003:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років;

2) визнати недійсним договір оренди землі, укладений 26.09.2014 р. між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 28,2 га., к.н. :00:015:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років;

3) визнати недійсним договір оренди землі, укладений 26.09.2014 р. між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 19,1 га., к.н. :00:036:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років.

Ухвалою суду від 10.06.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 09.07.2020 р. на 10:30 год.

Судове засідання, призначене на 09.07.2020 р. на 10:30 год., не відбулося у зв`язку з відпусткою судді. Наступне підготовче засідання призначене на 18.08.2020 р.

14.07.2020 р. від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7459).

Ухвалою суду від 18.08.2020 р. продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів; відкладено підготовче засідання на 15.10.2020 р.

Також, ухвалою суду від 18.08.2020 р. зобов`язано Центр надання адміністративних послуг Великобагачанської об`єднаної територіальної громади у п`ятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали надіслати на адресу господарського суду Полтавської області інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер платника податків НОМЕР_1 ).

03.09.2020 р. Виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради надано відповідь на запит про те, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

15.10.2020 р. відкладено підготовче засідання на 26.11.2020 р..

Ухвали суду, що направлялись на адресу відповідачів 2 ( АДРЕСА_1 ) та 3 ( АДРЕСА_1 ) повернулись без вручення адресатам з відміткою пошти - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Зазначені у позові адреси ОСОБА_1 та Селянського фермерського господарства "САД" відповідають відомостям з місця реєстрації та ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідачами 2, 3 відзиви на позовну заяву не подано; будь-які клопотання від сторін до суду не надходили.

Ухвалою суду від 26.11.2020 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 28.01.2021 р..

Ухвалою суду від 28.01.2021 р. відкладено судовий розгляд по суті на 23.02.2021 р..

22.02.2021 р. від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 956 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2" (вх. № 1995); клопотання про доручення документів до матеріалів справи, а саме копій заяв про виправлення технічних помилок (вх. № 1996).

Судом долучені вказані документи, однак не будуть враховані при прийнятті рішення у справі, оскільки подані з пропущенням визначеного умовами ГПК України строку.

Ухвалою суду від 23.02.2021 р. відкладено засідання на 25.03.2021 р. на 10:30 год.

В судове засідання 25.03.2021 р. представники відповідачів не з`явились, причин щодо неявки суду не повідомили, ухвала суду від 23.02.2021 р. направлялась останнім на адреси, що зазначені у позові та відповідають їх місцю реєстрації.

Станом на 25.03.2021 р. відзиви від відповідачів 2, 3 до суду не надходили.

Клопотання про відкладення розгляду справи в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В судовому засіданні 25.03.2021 р. прокурором викладено зміст позовних вимог.

Судом були з`ясовані обставини справи та досліджено наявні в матеріалах справи докази.

Прокурору надано заключне слово, який підтримав свою позицію викладену письмово та озвучену в судових засіданнях.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, належне повідомлення відповідачів про час, дату і місце проведення судового засідання суд розглядає спір за наявними матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Встановивши всі обставини справи та дослідивши надані документальні докази, суд встановив, що у 2001 році, на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ № 012023 від 29.12.2001 року ОСОБА_1 одержав у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 44 га. на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с. 70).

ОСОБА_1 засновано Сільськогосподарське (фермерське) господарство «САД», яке зареєстровано 22.02.2002 р. (а.с. 99-103).

В подальшому за результатами розгляду клопотань ОСОБА_1 про надання земельних ділянок з метою ведення фермерського господарства наказами Головного управління Держземагентства у Полтавській області (Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 р. №5, є правонаступником Головного управління Держземагентства у Полтавській області) № 321-сг від 28.04.2014 р., № 322-сг від 28.04.2014 р., № 323-сг від 28.04.2014 р. надано дозволи ОСОБА_1 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства (а.с. 36, 48, 60). Ділянки розташовані за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

У подальшому Головного управління Держземагентства у Полтавській області прийнято накази № 3323-сг від 24.09.2014 р., № 3324-сг від 24.09.2014 р., № 3325-сг від 24.09.2014 р., якими затверджено документацію із землеустрою, розроблену на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та передано в оренду ОСОБА_1 земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 105 га., розташовані за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а.с. 38, 50, 62).

Вищезазначені накази Головного управління Держземагентства у Полтавській області прийнятті на підставі клопотань ОСОБА_1 та доданих до них документів (а.с. 37, 49, 61).

В подальшому, між Головного управління Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 укладено 3 договори оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, розташовані за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, а саме: від 26.09.2014 р. щодо земельної ділянки площею 57,7 га., к.н. :00:003:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років (а.с. 32-44); від 26.09.2014 р. щодо земельної ділянки площею 28,2 га., к.н. :00:015:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років (а.с. 51-56); від 26.09.2014 р. щодо земельної ділянки площею 19,1 га., к.н. :00:036:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років (а.с. 63-68).

Право оренди по усім вищевказаним договорам зареєстровано із внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 77-79).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Згідно статті 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Як вже зазначалось, у 2002 році ОСОБА_1 засновано Сільськогосподарське (фермерське) господарство «САД» (а.с. 99-103).

Прокурор вказує, що у поданих до Головного управління Держземагентства у Полтавській області заявах про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для створення та ведення фермерського господарства ОСОБА_1 не обґрунтовано бажані для отримання великі розміри земельних ділянок, з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства; у вказаних заявах та доданих до них документів не вказано кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання землі. Відсутність у заяві обов`язкової інформації щодо обґрунтування значних розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства та відсутність реальної можливості її обробітку, кількості членів фермерського господарства і наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, є порушенням встановленої процедури набуття права оренди на землю для створення та ведення фермерського господарства. Орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Враховуючи вимоги статей 7, 12 Закону «Про фермерське господарство» (на той час), статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

ОСОБА_1 у 2001 році, на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012023 від 29.12.2001 року одержав у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 44 га. на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області.

На думку прокурора, оскільки ОСОБА_2 з 2002 року є засновником СФГ «САД» і вже отримав земельну ділянку для створення зазначеного господарства, то надання йому для ведення фермерського господарства ще трьох окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які розташовані в іншому місці, суперечить правовим нормам. Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області не надано належної оцінки обставинам і умовам, зазначеним у клопотаннях ОСОБА_1 , відсутності належного обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів, не перевірено та не враховано обставини, які спростовують дійсність волевиявлення заявника, наявність в нього бажання здійснювати фермерську діяльність та спроможність вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Формальний підхід до вирішення заяви, прийняття рішення про надання ОСОБА_1 дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення та про передачу в оренду земельних ділянок, створили передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів, що є підставою для скасування рішень про надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок, їх передачу в оренду та визнання недійсними укладених договорів оренди.

Отже, як стверджує прокурор, накази прийнято, а договори оренди землі укладено із порушенням Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство», а тому є незаконними, підлягають скасуванню та, відповідно, визнанню недійсними.

Водночас, прийняті накази про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та накази про затвердження проектів землеустрою та передання земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 є ненормативними актами органу влади, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Скасування такого акту не породжує наслідків для користувача земельних ділянок, оскільки у такої особи виникло право оренди земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах, а саме на спірних договорах оренди землі, які зареєстровані у встановленому законом порядку.

Прокурор вказує, що усунення порушень закону у даному випадку можливе лише шляхом визнання недійсними договорів оренди землі відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України.

Відповідач 1 заперечуючи проти позову вказує, що рішення щодо надання земельних ділянок у власність або користування, приймаються органами виконавчої влади, видаються у відповідності та на підставах згідно вимог чинного законодавства, зокрема статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України. З частини 5 статті 116 ЗК України випливає, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області під час надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення бажаних земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення фермерського господарства, що розташовані за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області було дотримано вимог чинного законодавства, оскільки Відповідачем було подано всі документи які необхідні для падання дозволів на розробку проектів землеустрою.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Підстав для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області не було, а отже, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області було зобов`язане у двотижневий строк в обов`язковому порядку затвердити відповідний проект та передати в оренду земельні ділянки, з наступною державною реєстрацією даних договорів оренди, що і було зроблено в даному випадку.

Відповідач 2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області як громадянин України, а не як представник юридичної особи, тому норми Закону України «Про Фермерське господарство» в даному випадку застосуванню не підлягають. Дата державної реєстрації відповідача 2 - 22.02.2002 р., відповідно до даних безкоштовного запиту Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, а отже, задовго до виникнення будь-яких правовідносин з відповідачем і Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області.

На думку відповідача 1 прокурором не було надано доказів недійсності договорів оренди земельних ділянок, укладених між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та відповідачем 2. Не зазначено, яку норму закону слід застосовувати, для того, щоб визнати спірні договори оренди недійсними. Оскаржувані договори оренди землі містять всі вимоги законів України, що діяли на момент їх підписання.

Також, відповідач 1 просить суд застосувати строки позовної давності щодо позову прокурора.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство».

З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати непередбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного Кодексу України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний Кодекс України - загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у 2001 році, на підставі Державного акту на право постійного користування землею, серія І-ПЛ №012023 від 29.12.2001 року одержав у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, площею 44 га. на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с. 70).

ОСОБА_1 засновано Сільськогосподарське (фермерське) господарство «САД», яке зареєстровано 22.02.2002 р. (а.с. 99-103).

Таким чином, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного Кодексу України громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності мав можливість використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участі у торгах, а фермерське господарство після державної реєстрації має право отримати додаткову земельну ділянку (ділянок) як юридична особа але не як громадянин із метою створення фермерського господарства.

Оскільки ОСОБА_1 є засновником СФГ «Сад» та отримав земельну ділянку для створення зазначеного господарства, то надані йому для ведення фермерського господарства ще три окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, які розташовані в іншому місці, суперечить зазначеним правовим нормам.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства, у порядку, визначеному законом, на конкурентних засадах. Саме така позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №619/1680/17-ц та від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18.

Згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції на момент укладення договорів) для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Аналіз приписів вказаного вище законодавства у сукупності свідчить про те, що громадяни, які виявили бажання отримати земельні ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, у поданій заяві до відповідного органу зобов`язані обґрунтувати право на отримання землі відповідно до кожної підстави.

Саме наявність цього обґрунтування забезпечує раціональне та ефективне використання земель для розвитку фермерського господарства, запобігає виведенню земель сільськогосподарського призначення із державної власності та її отриманню на пільгових умовах.

Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерські господарства, питання вирішується судом.

Отже, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»).

Крім того, Закон України «Про фермерське господарство» передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

У поданих до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області заявах (клопотаннях) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для створення та ведення фермерського господарства ОСОБА_1 не обґрунтовано бажані для отримання великих розмірів земельних ділянок на території сільської ради.

Також, у вказаних заявах та доданих до них документах не вказано кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання землі.

Отже, відсутність у заяві обов`язкової інформації щодо обґрунтування значних розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства та відсутність реальної можливості її обробітку, кількості членів фермерського господарства і наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність є порушенням встановленої процедури набуття права оренди на землю для створення та ведення фермерського господарства.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

У зв`язку із викладеним, враховуючи вимоги статей 7, 12 Закону «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, громадянин може використати право на отримання земельної ділянки державної власності один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Таким чином, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області не надано належної оцінки обставинам і умовам, зазначеним у клопотаннях ОСОБА_1 , відсутності належного обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів, не перевірено та не враховано обставини, які спростовують дійсність волевиявлення заявника, наявність в нього бажання здійснювати фермерську діяльність та спроможність вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Прийняття рішення про передачу в оренду громадянину ОСОБА_1 земельних ділянок, створили передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Отже, дана обставина є підставою для визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які укладені між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Відповідачі 2, 3 не скористались наданими їм правами на судовий захист, обставини зазначені прокурор не спростували.

Стосовно клопотання відповідача1 щодо застосування до даного позову строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 53 ГПК України передбачено право прокурора звертатися до господарського суду в інтересах держави. У позовній заяві прокурор обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до положення рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Під представництвом інтересів держави в суді треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи повноваження щодо захисту інтересів держави, вчиняє в суді процесуальні дії.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Враховуючи факт, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області є відповідачем у справі, а одна й та сама особа (орган) не може бути одночасно позивачем і відповідачем за цим же позовом, оскільки це суперечить нормам цивільного законодавства, у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції (згідно статті 122 Земельного кодексу України орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, тобто відповідач 1).

Водночас, не може бути у вказаній справі позивачем і Держгеокадастр України, оскільки звернення Держгеокадастру як центрального органу виконавчої влади з позовом у цій справі до відповідача є неможливим, адже ГУ Держгеокадастру у Полтавській області є територіальним органом Держгеокадастру та їй підпорядковане. А тому розгляд справи за участю підпорядкованих органів як її сторін може вплинути на змагальність судового процесу та призвести до зловживання сторонами їх правами чи до невиконання обов`язків.

Із вказаного вбачається, що єдиним органом, який зможе захистити порушені інтереси держави в даних правовідносинах є прокурор, а тому останній набуває статусу позивача.

Відсутність органу державної влади, уповноваженого реагувати на порушення закону у сфері розпорядження земельними ділянками державної форми власності, у відповідності до вимог статті 1311 Конституції України, покладає на органи прокуратури обов`язок представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, шляхом пред`явлення та підтримання у суді відповідного позову.

Про вищевказані порушення вимог земельного законодавства прокуратурі Полтавської області стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (витяг станом на 14.03.2018 р.) та листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 02.04.2018 р. № 7-16-03-1853/2-18 з додатками (а.с. 30-33).

Враховуючи викладене, вказаний позов заявлений в межах визначеного законом строку позовної давності.

Щодо інших аргументів відповідача 1, суд зазначає, що вони не спростовують викладені прокурором обставини.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідачів.

Наказом Генерального прокурора № 410 від 03.09.2020 р. прокуратуру Полтавської області перейменовано у Полтавську обласну прокуратуру без зміни ідентифікаційних кодів юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Керуючись статтями 123, 129, 209, 210, 231, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди землі, укладений 26.09.2014 р між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 57,7 га., к.н. :00:003:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років.

3. Визнати недійсним договір оренди землі, укладений 26.09.2014 р. між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 28,2 га., к.н. :00:015:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років.

4. Визнати недійсним договір оренди землі, укладений 26.09.2014 р. між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 19,1 га., к.н. :00:036:0300, яка розташована за межами населених пунктів на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області терміном на 25 років.

5. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (вул. Уютна, 23, м. Полтава, Полтавська область, 36038, ) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 3 153,00 грн..

6. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 3 153,00 грн..

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному повний текст рішення складено та підписано 12.04.2021 р..

Суддя Погрібна С.В.