ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.04.2021 Справа № 920/287/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши матеріали справи № 920/287/21

за позовом Керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області

(41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Свободи, 65)

в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру

у Сумській області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва,

буд. 25, )

до відповідачів: 1. Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук

України (41400, Сумська область, м. Глухів, вул. Терещенків, 45,

)

2. Фізичної особи - підприємця Дем`яненко Сергія Михайловича

( АДРЕСА_1 ,

ідентифікаційний код НОМЕР_1

про визнання недійсним договору оренди землі та звільнення земельних ділянок

За участю представників сторін:

Прокурор - Кошлякова А.Ю.

від позивача - не прибкв,

від відповідача 1 - не прибув,

від відповідача 2 - не прибув,

при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М.

Стислий виклад позицій сторін по справі.

22.03.2021 прокурор в інтересах позивача звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить суд:

- Визнати недійсним та припинити на майбутнє договір оренди землі від 21.01.2021, укладений між Інститутом луб`яних культур Національної академії аграрних наук України та фізичною особою - підприємцем Дем`яненком Сергієм Михайловичем.

- Зобов`язати фізичну особу - підприємця Дем`яненка Сергія Михайловича звільнити земельну ділянку площею 400 га, яка перебуває у користуванні Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук України на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-СМ№ 000215 від 01.07.2002.

Також просить стягнути з відповідачів на користь прокуратури Сумської кошти витрачені на сплату судового збору, у розмірі 4 540 грн.

Прокурор обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач 1 здійснив розпорядження спірною земельною ділянкою, визначивши фактичну долю речі (майна) - земельної ділянки, при тому що повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою не мав. Тому використання відповідачем 2 спірних земельних ділянок суперечить вимогам чинного законодавства. Що в свою чергу завдає шкоду державним інтересам.

Відповідач 1 листом від 24.03.2021 № 127 (вх. № 3229/21 від 30.03.2021) та відповідач 2 листом від 24.03.2021 (вх. №1499к від 30.03.2021) визнають, викладені в позовній заяві вимоги в повному обсязі та просять суд позовну заяву задовольнити. Також просять суд не стягувати 50% судового збору, відповідно до положень ч. 1 ст. 130 ГРК України.

Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялися судом.

Ухвалою суду від 23.03.2021 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання по справі на 20.04.2021.

Прокурор та позивач в судовому засіданні усно зазначили, що наполягають на задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідачі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно зі ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Прокурором дотримано вимоги Закону України "Про прокуратуру", Господарського процесуального кодексу України при зверненні з позовом до суду.

Прокурор в обґрунтування позовних вимог зазначає, що оспорюваний договір укладено всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 92,95 Земельного кодексу України.

У вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави, що полягають у протиправному набутті прав на земельні ділянки комунальної форми власності всупереч вимогам закону. Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру Сумської області з урахуванням ст. 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" та Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМ України від 14.01.2015 № 15. Разом з тим, Головним управлінням Держгеокадастру Сумської області не вжито цивільно-правових заходів щодо відновлення порушених прав та інтересів держави, що свідчить про бездіяльність зазначеного органу та небажання вживати відповідні заходи.

На виконання ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Шосткинською окружною прокуратурою Сумської області 16.03.2021 повідомлено позивача про намір реалізувати представницькі повноваження прокуратури шляхом звернення до суду з вищевказаним позовом.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що прокурором дотримано вимоги Закону України "Про прокуратуру", Господарського процесуального кодексу України при зверненні з позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-СМ № 000215 від 01.07.2002 Інституту Луб`яних культур Національної академії аграрних наук України на праві постійного користування для дослідних та навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, ведення сільського господарства належать земельні ділянки загальною площею 1082,0083 га, розташовані на території Глухівської міської ради Сумської області.

Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Інститут луб`яних культур Національної академії аграрних наук України є державною організацією (установою, закладом), заснованим на державній власності і підпорядкованим Міністерству освіти і науки України, що в свою чергу свідчить про певну специфіку регулювання його господарської діяльності, яка здійснюється, зокрема і Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

21.01.2021 між Інститутом луб`яних культур Національної академії аграрних наук України (Орендодавець, відповідач 1) та фізичною особою - підприємцем Дем`яненко Сергієм Махайловичем (Орендар, відповідач 2) укладено договір оренди землі (далі - Договір).

Предметом даного Договору є строкове платне користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення (п. 1 Договору).

Відповідно до п. 2 Договору Орендодавець передає в оренду Орендарю земельну ділянку загальною площею 400 га, яка перебуває у користуванні орендодавця на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-СМ № 000215 від 01.07.2002.

Договір оренди укладено строком до 31.12.2021 (п. 8 Договору) з орендною платою у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за весь термін дії договору (п.9 Договору).

Згідно з п.15 Договору земельна ділянка передається в оренду для ведення сільськогосподарського виробництва.

Як зазначає прокурор та позивач, зазначений Договір укладено всупереч вимогам чинного законодавства.

Розглядаючи даний спір у справі, суд керується наступним:

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Традиційно право володіння розуміється як належність об`єкта певному суб`єкту, фактичне панування суб`єкта над об`єктом; право користування - як процес виробничого застосування і споживання корисних властивостей об`єкта, а також створених за його допомогою благ.

Будучи специфічним речовим правом, право постійного користування характеризується обмеженим суб`єктно-об`єктним складом: об`єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності, суб`єктами можуть бути лише юридичні особи, визначені законом (ст. 92 Земельного кодексу України).

Право постійного користування є одним з двох можливих титулів, що надає право користування землею, а саме глава 15 Земельного кодексу України "Право користування землею" передбачає користування землею на праві постійного користування та на праві оренди землі.

Права землекористувачів визначені ст. 95 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 даної статті землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право:

а) самостійно господарювати на землі;

б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;

г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Таким чином, саме , Інститут луб`яних культур Національної академії аграрних наук України як землекористувач на титулі права постійного користування наділений передбаченими правами щодо земельної ділянки, належної йому на праві постійного користування. Закон не передбачає винятків щодо можливості реалізації прав землекористувача на праві постійного користування, зокрема, і в частині самостійного господарювання на землі. Договором щодо права постійного користування такі винятки не можуть бути передбачені, оскільки відповідне право (право постійного користування) не може виникати на договірних підставах.

Формулювання законодавця "право самостійно господарювати" підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи що таке господарювання має відбуватися самостійно.

Вищевказаний договір оренди землі являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які згідно ст. 92 Земельного кодексу України, складають титул права постійного користування.

Право володіння та користування, як правомочності, що належать землекористувачеві згідно положень вказаної норми, за умовами спірного договору реалізуються не землекористувачем - Інститутом луб`яних культур Національної академії аграрних наук України, а фізичною особою - підприємцем Дем`яненком С.М. шляхом використання землі для сільськогосподарського виробництва.

Право самостійного господарювання як право, надане ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України саме землекористувачеві, згідно умов спірного договору використовується не землекористувачем, якому належить земельна ділянка на праві постійного користування, а фізичною особою - підприємцем Дем`яненком С.М., що суперечить вимогам вказаної норми права.

Таким чином, договір оренди землі від 21.01.2021.2020 суперечить вимогам ст. ст. 92, 95 Земельного кодексу України.

Взявши на себе вказані вище права та обов`язки за спірним договором, Інститут луб`яних культур Національної академії аграрних наук України здійснив розпорядження вказаною земельною ділянкою, визначивши фактичну долю речі (майна) - земельної ділянки. Водночас, повноважень щодо розпорядження землею навчальний заклад відповідно до вимог закону не має.

З огляду на зазначене використання фізичною особою - підприємцем Дем`яненком С.М. вищевказаних земельних ділянок також в свою чергу суперечить вищевказаним вимогам чинного законодавства.

Отже, спірний договір не відповідає вимогам ст. ст. 92,93,96 Земельного кодексу України, що свідчить про його недійсність на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами п. п. 1, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Пунктом 3.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що до господарських договорів, які підпадають під ознаки ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на незаконне заволодіння, користування, розпорядження (в тому числі відчуження) об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.ст. 14, 15 Конституції України).

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання угоди недійсною.

Внаслідок недійсності спірного договору у фізичної особи - підприємця Дем`яненко С.М. відсутні правові підстави для користування земельними ділянками, що використовуються за цим договором, відтак, відповідно до ст.152 Земельного кодексу України зазначена особа (підприємець) зобов`язаний їх звільнити.

Як закріплено у ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У зв`язку із тим, що фізична особа - підприємець Дем`яненком С.М. незаконно набуло право на користування земельними ділянками навчального закладу, даний позов заявлено в інтересах Держави, з метою відновлення порушених прав користування навчального закладу частиною земельної ділянки.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що договір оренди землі від 21.01.2021 укладений між Інститутом луб`яних культур Національної академії аграрних наук України та фізичною особою - підприємцем Дем`яненком Сергієм Михайловичем укладений з порушенням норм чинного законодавства з перевищенням повноважень щодо розпорядження землею, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 21.01.2021 укладений між Інститутом луб`яних культур Національної академії аграрних наук України та фізичною особою - підприємцем Дем`яненком Сергієм Михайловичем, а також, зобов`язання відповідача 2 звільнити земельні ділянки.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2, 3 ст. 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у даній справі, суд керується наступним:

Враховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір в сумі 2270 грн. 00 коп. (50 відсотків судового збору), сплачений платіжним дорученням № 273 від 10.03.2021 підлягає поверненню Сумській обласній прокуратурі з державного бюджету.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 грн 00 коп. (50 відсотків судового збору) покладаються на відповідачів в рівних частинах по 1135 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 123, 129, 130, 183, 191, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним та припинити на майбутнє договір оренди землі від 21.01.2021, укладений між Інститутом луб`яних культур Національної академії аграрних наук України (41400, Сумська область, м. Глухів, вул.. Терещенків,45, ) та фізичною особою - підприємцем Дем`яненком Сергієм Михайловичем ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

3. Зобов`язати фізичну особу - підприємця Дем`яненка Сергія Михайловича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звільнити земельну ділянку площею 400 га, яка перебуває у користуванні Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук України на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-СМ№ 000215 від 01.07.2002.

4. Стягнути з Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук України (41400, Сумська область, м. Глухів, вул. Терещенків,45, ) на користь Сумської обласної прокуратури (м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, , р/р UA 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з фізичну особу - підприємця Дем`яненка Сергія Михайловича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Сумської обласної прокуратури (м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, , р/р UA 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

6. Повернути Сумській обласній прокуратурі (вул. Г.Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, ) з державного бюджету України (рахунок UA3018540, отримувач - Сумська міська отг 22030101, , банк отримувача - Казначейство України (ел.адм.подат)) судовий збір в сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп., сплачений платіжним дорученням № 273 від 10.03.2021.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 241, 256, 257 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням пп. 17.5. п. 17 Розділу XI (Перехідні положення) Кодексу.

Повне рішення складене 21.04.2021.

Суддя С.В. Заєць