ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2021 р. Справа №926/2243/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.,

Суддів: Кордюк Г.Т.,

Кравчук Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

розглянувши матеріали апеляційної скарги АТ «Укртрансгаз» № 1001ВИХ-21-762 від 25.01.2021 (вх. № 01-05/534/21 від 08.02.2021)

на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 04.01.2021 про відмову у задоволенні скарги на дії виконавчої служби (повний текст рішення складено 11.01.2021)

у справі № 926/2243/19 (суддя Бутирський А.А.)

за позовом: Акціонерного товариства «Укртрансгаз», м. Київ

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, м. Чернівці

про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно природний газ в обсязі 18,773 тис. куб. метрів та стягнення його вартості у сумі 125 451,32 грн,

за участю представників сторін:

від стягувача (в режимі відеоконференції) адвокат Павлюк М.В. (довіреність №1-2598 від 29.12.2020; свідоцтво №5194/1 від 17.07.2014);

від боржника не з`явився;

від органу ДВС не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04.01.2021 у справі №926/2243/19 відмовлено у задоволенні скарги АТ «Укртрансгаз» на дії та бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням АТ «Укртрансгаз» оскаржив таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подана до Господарського суду Чернівецької області 04.02.2021, надійшла на адресу Західного апеляційного господарського суду 08.02.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укртрансгаз» № 1001ВИХ-21-762 від 25.01.2021 (вх. № 01-05/534/21 від 08.02.2021) на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 04.01.2021 про відмову у задоволенні скарги на дії виконавчої служби у справі № 926/2243/19.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржувана ухвала суду прийнята судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи.

Щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апелянт зазначає про незастосування до спірних правовідносин ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», якою передбачено особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» з врахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Апелянт зазначає, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Тобто, як стверджує апелянт, рішення виконується за рахунок державного та місцевого бюджетів органами Казначейства лише у випадку, якщо його неможливо виконати у строк до шести місяців за рахунок власних активів державного підприємства боржника.

На переконання апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги доводи АТ «Укртрансгаз» про те, що боржник є державною установою, що в розумінні Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є державним підприємством, виконання вищезгаданого виконавчого документа покладено на державну виконавчу службу, а вже після встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п. 2-4,9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до органу казначейства відповідні документи, про що повідомляє у відповідному порядку стягувача.

З огляду на вищенаведене, апелянт вважає неправомірними дії державного виконавця, які відобразились у поверненні виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та бездіяльність керівника відділу ДВС, яка відобразилась у ненаправленні до органів казначейства відповідних документів, а відтак, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу підлягає скасуванню як незаконна.

Поряд з іншим, апелянт наголошує, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст.7,76-79 ГПК України, врахував лише доводи та аргументи, на яких ґрунтувались заперечення відділу ДВС проти вимог скарги, які, в свою чергу, були надані суду з порушенням визначеного процесуальним законом обов`язку по направленню копії відзиву учасникам справи та наданню суду доказів такого направлення, як наслідок АТ «Укртрансгаз» було позбавлено можливості скористатись своїм правом та надати вмотивовану відповідь на відзив відділу ДВС.

Як стверджує апелянт, викладені обставини та матеріали скарги свідчать про те, що суд першої інстанції мав всі правові підстави для повного задоволення скарги, але всупереч такому цього не здійснив, посилаючись на доводи, що фактично не обґрунтовані.

Враховуючи вищенаведене, допущені порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, при невідповідності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи, дають право апелянту стверджувати про достатність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції у справі №926/2243/19 та ухвалення нового рішення про задоволення вимог скаржника в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець зазначив, що вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою, а її вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Державний виконавець зазначає, що умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових) осіб, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, чітко визначені Законом України «Про виконавче провадження», яким керується державний виконавець під час здійснення примусового виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» - рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45) затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, згідно з яким: рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів попередній інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Оскільки Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці є бюджетною установою, рішення про стягнення коштів виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що в діях головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Антонишиної Г.М. немає бездіяльності та незаконності.

Так як, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Боржник зазначає, що оскільки Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці є неприбутковою бюджетною установою, то Акціонерному товариству «Укртрансгаз» необхідно пред`явити виконавчий документ у ГУ Державної казначейської служби України у Чернівецькій області.

В судове засідання 07.04.2021 з`явився представник стягувача, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, з використанням власних технічних засобів, за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

Боржник та представник органу ДВС в судове не з`явилися, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до оголошення на офіційному веб-сайті Західного апеляційного господарського суду, 25.02.2021 судом тимчасово припинено відправку поштової кореспонденції у зв`язку із відсутністю достатнього фінансування.

Про судове засідання 07.04.2021 боржник та орган ДВС повідомлялися на офіційні електронні адреси.

Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що боржник та орган ДВС належним чином повідомлялися про розгляд справи, поважності причин неявки суду не повідомили, а відтак колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності останніх.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзивах на апеляційну скаргу, дійшов висновку, що ухвалу господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Матеріалами справи встановлено та не заперечуються ніким з учасників процесу такі обставини.

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2019 у справі 926/2243/19, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020, позов задоволено частково, стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» 125 451,32 грн вартості природного газу та 1 881,77 грн судового збору.

На виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2019 видано наказ № 926/2243/19 від 02.01.2020 про стягнення з відповідача на користь позивача 125451,32 грн. вартості природного газу та 1881,77 грн. судового збору (т.1 а.с.147).

Наказ № 926/2243/19 від 02.01.2020 стягувачем пред`явлено до виконання до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Повідомленням від 06.11.2020 (Головний державний виконавець Антишина Г.М.) повернуто виконавчий документ (наказ № 926/2243/19 від 02.01.2020) стягувачу без прийняття до виконання, оскільки згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому орган виконавчої служби керувався нормами п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». У Повідомленні виконавцем вказано, що у результаті вжитих заходів встановлено, що розрахункові рахунки боржника зареєстровані у Держказначейській службі м. Київ (т.2 а.с.10-11).

Повідомлення від 06.11.2020 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання направлено супровідним листом від 06.11.2020 на адресу позивача 10.11.2020 (т.2 а.с.9, 12).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці є державною організацією (установа, заклад) (т.2 а.с.13).

Відповідно до рішення Чернівецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області № 103 від 21.11.2016, відповідач є установою, організацією, створеною органами державної влади України, що утримується за рахунок коштів відповідних бюджетів (т.1 а.с.72).

З огляду на встановлені обставини справи колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено поняття обов`язковості судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Відповідно до ч.1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов`язок державного виконавця з вжиття всіх можливих заходів (у тому числі примусового характеру) щодо своєчасного і повного виконання рішення випливає зі змісту Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.2 ст. 4 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Разом з тим, ч.3 ст. 4 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених п.п. 2-4, 9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Підстави повернення виконавчого документа стягувачу наведені у статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до п.п. 2-4, 9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, (далі Порядок), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно абзацу 3 пункту 2 Порядку, боржники це визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 7 Порядку визначено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження

З матеріалів справи, зокрема витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що відповідач у справі є державною організацією (установа, заклад), а відтак стягнення з нього коштів повинно здійснюватися відповідно до Порядку, органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Саме на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, було повернуто виконавчий документ стягувачу АТ «Укртрансгаз».

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що п. 7 Порядку підлягає застосуванню у випадку, якщо виконавче провадження вже відкрито і в процесі виконання виконавчого документу з`ясовано обставини, які перешкоджають подальшому виконанню виконавчого документу.

Підстав для повернення виконавчого документу визначеного саме п.п. 2-4, 9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не встановлено, а відтак підстав для застосування ч.3 ст. 4 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до спірних правовідносин колегія суддів не вбачає.

Відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив стягувачу у задоволенні скарги, оскільки орган державної виконавчої служби діяв згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно із п.25 ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

У відповідності до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене, Західний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги АТ «Укртрансгаз», зміни чи скасування ухвали Господарського суду Чернівецької області від 04.01.2021 у справі №926/2243/19. Порушень норм процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції у даній справі, судовою колегією не встановлено.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 255, 269, 270, 271, 275, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» №1001вих-21-762 від 25.01.2021 (вх № ЗАГС 01-05/534/21 від 08.02.2021), залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 04.01.2021 у справі № 926/2243/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 15.04.2021

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.