УХВАЛА

12 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/20594/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Кондратова І.Д., Кролевець О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали касаційної скарги Національного банку України

на постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Євсіков О.О., судді - Корсак В.А., Владимиренко С.В.)

від 22.12.2020,

за заявою Національного банку України

про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання та видачу його дублікату

у справі за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ"

про стягнення 1 000 725,92 грн,

В С Т А Н О В И В:

рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 стягнуто з ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на користь Національного банку України 632037,60 грн пені, 368 688,32 грн штрафу та 20 014,50 грн витрат зі сплати судового збору.

На виконання вказаного рішення 20.10.2015 Господарським судом міста Києва видано наказ.

У травні 2019 року Національний банк України подав місцевого суду заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання та видачу його дублікату.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2019 вказану заяву Національного банку України задоволено, поновлено строк для пред`явлення наказу від 20.10.2015 до виконання та видано дублікат наказу.

Свій висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що стягувачем пропущено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з поважних причин.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2019 скасовано. У задоволенні заяви Національного банку України про поновлення пропущеного строку пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі №920/20594/15 до виконання та видачу дублікату відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що стягувач з заявою про видачу дублікату виконавчого листа звернувся поза межами строку пред`явлення до виконання, і відсутні поважні причин пропуску цього строку, оскільки заявник не надав доказів того, що в період з 2016 по 2019 роки він вчиняв дії, спрямовані на з`ясування обставин щодо виконання наказу господарського суду, а також не надав належних доказів, що зазначений наказ був втрачений виконавчою службою чи поштою.

Суд відмовив заявнику у видачі дублікату наказу, оскільки було відмовлено у поновленні пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання, а відповідно до підпункту 19.4 пункту 1 розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України суд може видати дублікат виконавчого документу, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся з заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа.

У січні 2021 року Національний банк України подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2020. Підставами для скасування судового рішення позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, а саме статті 12, пункту 5 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 86, 236, 326, підпункту 19.4 пункту 1 розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Під час передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики. Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. За якісним критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к).

Перевіривши матеріали справи, вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у цій справі у є питання, яке становить виключну правову проблему, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, а саме застосування частини першої статті 12, пункту 5 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, за якими стягувачами є державні органи, які у правовідносинах, що стали підставою видання виконавчого документу, не здійснювали владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ суду є виконавчим документом (частини перша, друга статті 327 Господарського процесуального кодексу України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку до 05.10.2016 визначався Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Водночас 05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII.

Пунктом 5 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Тобто, Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII змінено строки пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів, встановлено їх розмежування, зокрема, за критерієм особи - стягувача.

Встановлено тримісячний строк для виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган та для посвідчень комісій по трудових спорах. Для всіх інших виконавчих документів передбачено трирічний строк пред`явлення до примусового виконання.

Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV такого поділу не передбачав та надавав рівні можливості щодо строків пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів усім без винятку стягувачам, як державним органам так і іншим учасникам цивільних правовідносин.

Отже, внаслідок зміни умов виконання рішень судів Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII державі та державним органам - стягувачам у виконавчих документах, встановлено менший строк пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів (був один рік, а став три місяці), проте іншим учасникам цивільних правовідносин навпаки - значно більший строк пред`явлення до примусового виконання (був один рік, а став три роки).

Нормативно визначені відмінні строки пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів для держави та державних органів у порівнянні з іншими учасниками цивільних правовідносин є відмінністю у поводженні з цими особами в аналогічних ситуаціях при виконанні судових рішень.

Така відмінність створює для держави та державних органів нерівні у порівнянні з іншими стягувачами умови у відносинах з органами та особами, які здійснюють примусове виконання рішень.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що користування правами і свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, зокрема і за ознакою статусу особи.

Отже, колегія суддів Верховного Суду вважає, що встановлення для держави та державних органів у порівнянні з іншими учасниками цивільних правовідносин меншого строку для пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів має певні ознаки дискримінації стягувача за ознакою його статусу.

В цьому випадку на законодавчому рівні створено передумови того, що виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган можуть бути невиконані через обмежені строки їх пред`явлення, що вказує на неефективність існуючого правового механізму захисту інтересів держави.

Предметом розгляду судів у цій справі були вимоги Національного банку України до ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" про стягнення коштів в сумі 1 000 725,92 грн.

Підставою звернення Національного банку України до суду було неналежне виконання відповідачем договору № Г-2190 від 15.04.2013 переведення боргу, який виник за договором про інвестування у житлове будівництво № К-2824 від 08.12.2004. Національний банк України уклав договір про інвестування у житлове будівництво № К-2824 від 08.12.2004 як інвестор у будівництво.

Тобто, у спірних правовідносинах Національний банк України не здійснював владних управлінських функцій, а був учасником господарських відносин.

Встановивши порушення прав Національного банку України, які підпадали під правове регулювання Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, Господарський суд міста Києва рішенням від 06.10.2015 стягнув з ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на його користь 632 037,60 грн пені, 368 688,32 грн штрафу та 20 014,50 грн витрат зі сплати судового збору.

20.10.2015 Господарський суд міста Києва на виконання вказаного рішення видав наказ. Строк пред`явлення наказу до виконання встановлено до 20.10.2016 (один рік, відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV).

У справі, що розглядається, на момент набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII (05.06.2016) строк пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 ще не закінчився (був встановлений до 20.10.2016, перервався пред`явленням до виконання з 25.11.2015 по 22.12.2018), а тому за висновками судів попередніх інстанцій та з врахуванням положень пункту 5 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII та частини 1 статті 12 цього Закону, на цей наказ поширюється вимоги щодо строку його пред`явлення до виконання протягом трьох місяців.

Тобто, внаслідок зміни законодавчих умов виконання рішень судів стягувач - Національний банк України як учасник цивільних правовідносин і який не здійснював владних управлінських функцій при виконанні договору переведення боргу № Г-2190 від 15.04.2013 та договору про інвестування у житлове будівництво № К-2824 від 08.12.2004, проте є державним органом, був обмежений у строках пред`явлення до виконання наказу Господарського суд міста Києва від 20.10.2015 у порівнянні з річним строком за Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV так і трирічним строком для інших учасників цивільних правовідносин за Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII, що суперечить засадам рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування перед законом та судом.

Досліджуючи питання застосування різних редакцій Закону України "Про виконавче провадження" необхідно врахувати, що стала судова практика щодо застосування частини першої статті 12, пункту 5 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 у подібних правовідносинах відсутня. Зазначена правова проблема стосуються не однієї цієї конкретної справи, а має значення для належної реалізації державою та державними органами своїх прав при виконанні судових рішень.

Здійснення судового тлумачення норм закону щодо визначення строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, за якими стягувачами є державні органи, які у правовідносинах, що стали підставою видання виконавчого документу, не здійснювали владних управлінських функцій, матиме вплив на ефективність правового регулювання порядку виконання судових рішень прийнятих на корить держави та державних органів.

Таким чином, на переконання Верховного Суду справа № 910/20594/15 містить виключну правову проблему, якою є визначення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, за якими стягувачем є державний орган, який у правовідносинах, що стали підставою видання виконавчого документу, не здійснював владних управлінських функцій та застосування частини першої статті 12, пункту 5 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 у таких випадках.

Отже, передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з ч. 4 ст. 303 Господарського процесуального кодексу України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

справу № 910/20594/15 за позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" про стягнення 1 000 725,92 грн в частині оскарження відмови Національному банку України у видачі дублікату наказу передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Кролевець

І. Кондратова