ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2021 року м.Дніпро Справа № 904/5835/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання Михайловій К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 (прийняте суддею Мартинюк С.В., повне судове рішення складено 28.01.2021) у справі № 904/5835/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ"

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП"

відповідача-2: Компанії "ОАККРОФТ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД", Тортола, Британські Віргінські острови

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВІНТУМ"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ81-100718 від 10.07.2018р.

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіо-Партнер Груп", відповідача-2: Компанії "ОАККРОФТ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД" про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ81-100718 від 10.07.2018.

2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 у справі № 904/5835/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що позивач не є стороною Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ81-100718 від 10.07.2018, а обґрунтовує своє право на оспорювання даного Договору тим, що є учасником ТОВ "ГРУПА "УМВБ". Підписання директором Товариства Договору без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками Товариства може порушувати права та інтереси Товариства, а не корпоративні права Позивача. Враховуючи відсутність порушення Договором прав та інтересів Позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд не надає оцінку іншим доводам останнього, викладених у позовній заяві.

3.Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 у справі № 904/5835/19, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що на час укладення спірного договору, ОСОБА_1 був генеральним директором відповідача-1 - продавця за спірним договором та одночасно директором і кінцевим бенефіціарним власником відповідача-2 покупця за спірним правочином. Пунктами 10.6.7. та 10.9.2. Статуту ТОВ "ГРУПА "УМВБ", в редакції, яка була чинна на час укладення спірного договору, було встановлено обмеження щодо укладення договорів на суму, яка перевищує 200 000 грн., а так само щодо надання доручень на їх укладення. При цьому, за доводами Позивача, рішення про надання дозволу на укладення спірного договору та видачу довіреності для його вчинення, уповноваженим органом товариства не приймалося. З огляду на викладені обставини, Позивач зазначає про те, що спірний правочин суперечить вимогам ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, оскільки він вчинений відповідачем-2 у своїх власних інтересах та під час перебування на посаді генерального директора відповідача-1, тобто у момент коли він перебував у статусі єдиного повноважного представника відповідача-1, та з перевищенням наданих повноважень, а відтак, правочин підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

За доводами апелянта позов ґрунтувався не на відсутності згоди учасників на укладенні договору з іншою особою, а на порушенні кінцевим бенефіціарним власником Відповідача 1 та Відповідача 2, та за сумісництвом керівником виконавчого органу Відповідача 1 та Відповідача 2, використовуючи своє службове/посадове становище, на власну користь оспорюваного правочину всупереч вимог імперативної норми ч. 3 ст. 238 ЦК України без наміру реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, та за відсутності їх настання, тобто протиправне привласнення активів Відповідача 1 іншим з двох учасників Відповідача 1 з подальшим протиправним його виходом із складу учасників та вжиття неодноразових заходів спрямованих на ліквідацію Відповідача 1 у протизаконний спосіб, що в свою чергу позбавило Позивача його корпоративних прав та правомочностей, на яких вони ґрунтуються, а разом із цим позбавлення Позивача довгострокових фінансових інвестицій у розмірі 111 701 683 грн. 00 коп. - вартості частки у статутному капіталі Відповідача 1.

Частина 3 ст. 238 ЦК України, як імперативна норма прямо наказує правила поведінки, встановлюючи заборону на укладення договорів "сам із собою на власну користь".

Жодна судова практика цивілізованої правової країни не може бути побудована на твердженні, що кожний мажоритарний акціонер/учасник може, користуючись своїми перевагами у кількості голосів/акцій, призначати свого кінцевого бенефіціарного власника керівником господарського товариства та привласнити його активи у протиправний спосіб, а разом із цим позбавити міноритарного учасника/акціонера права на судовий захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів щодо корпоративних прав та довгострокових фінансових інвестицій у таке господарське товариство, оскільки це руйнує інститути верховенства права та існування господарських товариств, через наділення мажоритарного акціонера/учасника можливістю протиправного та безвідповідального заволодіння майном господарського товариства, а як наслідок позбавлення міноритарного акціонера/учасника його корпоративних прав щодо отримання певної частки прибутку (дивідендів) господарського товариства та активів у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Апелянт вважає, що не існує сталої єдиної судової практики з розгляду спорів у подібних правовідносинах, оскільки існує у тому числі й наступна практика: постанова Касаційний господарський суд Верховного суду 02.05.2018 у справі № 923/20/17, 08.05.2018 у справі № 913/399/15, 17.10.2018 у справі № 910/16391/17 та інша судова практика.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними. При цьому, передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

У поточному провадженні Позивач жодним чином не ототожнює себе з Відповідачем 1 та на даний момент не розглядає та не підіймає питання щодо прав та інтересів Відповідача 1, оскільки на сьогоднішній день інтерес Позивача спрямований виключно на відновлення власних порушених прав та охоронюваних законом інтересів. А тому, згідно з матеріалами справи Позивачем у даній справі є саме Позивач, а не Відповідач 1, а позов спрямований на відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо Позивача.

Посилання Господарського суду Дніпропетровської області в оскаржуваному рішенні на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/5676/18, № 916/2084/17, № 905/2559/17, № 904/10956/16 є помилковим та свідчить про неправильне установлення цим судовим органом України обставин та неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин, оскільки усі ці справи є а не подібними, а не тотожними поточному спору, оскільки у поточному провадженні розглядаються претензії одного учасника товариства до іншого.

5.Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідач-2 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував посилався що його правова позиція у справі викладена у відзиві на позовну заяву який подавався до суду першої інстанції, а на запитання суду підтвердив, що може бути використана при розгляді апеляційної скарги у справі. У відзиві на позов, відповідач-2 зазначав, що оспорюваний договір не порушує корпоративні права позивача, в той же час відповідачем виконано зобов`язання щодо оплати акцій за договором, а дії ТОВ "Група УМВБ" свідчать про схвалення договору.

6.Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 904/5835/19; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 13.04.2021 о 14:00 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2021 судове засідання у справі, призначене на 13.04.2021 о 14:00 год. постановлено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для представника Компанії "ОАККРОФТ ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД" Данильчука О.І. з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

В судовому засіданні 13.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

7.Встановлені судом обставини справи.

Згідно рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА "УМВБ" № 15 від 20.09.2013 та № 16 від 03.10.2013 (а.с.26-32, т. 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" увійшло до складу засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА "УМВБ" (, наразі найменування відповідно до реєстру - Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП") із розміром внеску до статутного капіталу - 111 701 683, 00 грн., що складає 13 % статутного капіталу, в результаті чого 21.10.2013 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ "ГРУПА "УМВБ" (№ запису 6025716) (а.с. 24, т. 1).

Також, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" значиться у переліку учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП" ().

10.07.2018 між відповідачем-1 (продавець) та відповідачем-2 (покупець), за представництвом брокера (третя особа), укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ81-100718 (далі - договір, а.с. 59-64, т. 1), за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 прийняв у власність прості іменні акції в бездокументарній формі випуску, емітовані Приватним акціонерним товариством "Українська міжбанківська валютна біржа" номінальною вартістю 100 грн. 00 копійок, у кількості 14742 штуки на загальну суму 1 474 200, 00грн.

Пунктом 2.1. зазначеного договору встановлено, що оплата цінних паперів перераховується протягом 3 років після їх поставки.

Від імені продавця (відповідач-1) договір підписано заступником генерального директора відповідача-1 - ОСОБА_2 , від імені покупця (відповідача-2), договір підписано уповноваженою особою ОСОБА_3 та від імені брокера (третя особа).

За даними з картки компанії Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП" у період з 18.04.2016 по 13.07.2018 ОСОБА_1 перебував на посаді генерального директора зазначеного товариства (а.с. 69-77, т. 1).

Пунктами 10.6.7. та 10.9.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА "УМВБ", в редакції затвердженій рішенням загальних зборів учасників ТОВ "ГРУПА "УМВБ" від 24.03.2017 протокол № 24-03/17, встановлено обмеження щодо укладення договорів на суму, яка перевищує 200 000, 00 грн., а так само щодо надання доручень на їх укладення.

17.07.2018 Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку прийнято рішення № 495 "Про надання ОСОБА_1 письмового погодження щодо набуття істотної участі у професійному учаснику фондового ринку ПрАТ "Українська міжбанківська валютна біржа": прямої участі у розмірі 24,925% статутного капіталу ПрАТ "Українська міжбанківська валютна біржа"; опосередкованої участі у розмірі 29,97% статутного капіталу ПрАТ "Українська міжбанківська валютна біржа", через Компанію Товариство з обмеженою відповідальністю "ОАККРОФТ ІНВЕСТМЕНТС", Компанію "ЕФ.ТІ.ЕН Монітор LTD", та Універсальна товарна біржа "Контрактовий дім УМВБ"; незалежно від формального володіння можливість (вирішального) впливу на керівництво чи діяльність професійного учасника у розмірі 10% статутного капіталу ПрАТ "Українська міжбанківська валютна біржа", яка у сукупності становитиме 64,895 % статутного капіталу ПрАТ "Українська міжбанківська валютна біржа" (а.с. 78-79, т.1).

Позивач посилається, що на час укладення спірного договору, ОСОБА_1 був генеральним директором відповідача-1 - продавця за спірним договором та одночасно директором і кінцевим бенефіціарним власником відповідача-2 - покупця за спірним правочином, а отже спірний правочин суперечить вимогам ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, оскільки він вчинений ОСОБА_1 у своїх власних інтересах.

Також, за доводами Позивача, рішення про надання дозволу на укладення спірного договору та видачу довіреності для його вчинення, уповноваженим органом товариства не приймалось, а отже договір укладено з перевищенням повноважень представника відповідача-1.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 у справі № 904/1508/20 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Група "УМВБ" від 28 квітня 2015 року, оформлене протоколом №20, відповідно до якого було надано генеральному директору Товариства згоду та повноваження вчиняти правочини та укладати договори на суму, що перевищує 200 000, 00 грн. кожен та передоручати свої повноваження.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Спір по справі стосується наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів у зв`язку з порушенням корпоративних прав позивача.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами ст.ст. 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас згідно з положеннями ст. 2 ГПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

У ст. 116 ЦК України закріплені права учасників господарського товариства у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема: брати участь в управлінні товариством, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Згідно зі ст.ст. 167 ГК України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.

При цьому відповідно до ст.ст. 92, 97 ЦК України дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, за укладеним господарським товариством договором права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (ст. 239 ЦК України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені товариства, а не його учасника.

Укладення товариством спірного договору не є прямим порушенням прав позивача на участь у товаристві та управлінні ним, а є наслідком господарської діяльності товариства та результатом розпорядження юридичною особою власним майном.

Таким чином, підписання директором товариства договору без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками товариства може порушувати права та інтереси товариства, а не корпоративні права позивача.

Наведена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №905/2559/17, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/5676/18.

Ухвалами Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №916/1731/18, від 13.01.2020 у справі №910/10734 та від 15.09.2020 у справі №904/920/19 було повернуто на розгляд Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду відповідні справи, передані з подібних мотивів, і вказано, що в постановах від 08.10.2019 і 15.10.2019 у справах №916/2084/17, №905/2559/17 відповідно та від 03.12.2019 у справі №904/10956/16 за позовами учасників товариств про визнання недійсними договорів, укладених товариствами, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що договори, укладені посадовою особою товариства без передбаченої статутом згоди загальних зборів, не порушують прав та інтересів учасників такого товариства, оскільки:

- згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства. Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства не мають права;

- за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється;

- підписання генеральним директором оспорюваних договорів без передбаченої статутом згоди загальних зборів цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки генеральний директор діяв саме від імені товариства, а не його учасників.

Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду має загальний характер та не залежить від виконання учасником товариства одночасно функцій його директора або розміру частки учасника у статутному капіталі товариства.

У наведених постановах було відзначено, що інтереси товариства можуть не збігатися з інтересами окремих його учасників, а інтереси учасників товариства також не завжди збігаються. Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників та самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно зборами учасників товариства.

Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно та вже неодноразово висловлювала правову позицію в подібних правовідносинах щодо змісту прав та законних інтересів учасників господарського товариства, та способів їх належного та ефективного захисту, підстав для звернення до суду учасника товариства з позовом в інтересах самого товариства (у порядку статті 54 ГПК України), наслідків вчинення правочину органом юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідності уникати зайвого втручання в питання внутрішньої діяльності товариства, які вирішуються зборами учасників товариства.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

За таких обставин, враховуючи відсутність порушення Договором прав та інтересів Позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав надавати оцінку законності Договору.

Теж саме стосується і посилання позивача на положення ч. 3 ст. 238 ЦК України, недотримання яких також не може порушувати права позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правило, передбачене частиною 3 статті 238 Цивільного кодексу України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють (довірителя), від можливих зловживань з боку представника.

У даному випадку позивач, як учасник товариства не бере участі у правовідносинах представництва, які виникли між товариством та виконавчим органом, оскільки не учасник товариства виступає особою, яку представляє представник (виконавчий орган), а саме товариство. А отже, недотримання приписів ч. 3 ст. 238 ЦК України не порушує права позивача, як учасника товариства.

Крім того, 13.11.2020 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду ухвалив постанову у справі №904/920/19, обставини якої є ідентичними з цією справою.

Позовні вимоги у справі №904/920/19 обґрунтовані тим, що іпотечні договори були укладені з перевищенням повноважень, всупереч ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки від імені товариства вони були підписані генеральним директором, який діяв в своїх особистих інтересах, так як він одночасно є іпотекодержателем.

Під час розгляду наведеної справи, Верховний Суд також застосував правову позицію, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №905/2559/17, від 07.07.2020 у справі №910/10647/18, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16.

Відносно посилання скаржника на неможливість захисту своїх порушених прав у зв`язку з укладенням спірного договору та понесенням значних збитків колегія суддів зазначає наступне.

Щодо способів захисту порушених прав у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №904/10956/16 міститься висновок про те, що належним способом захисту права учасника юридичної особи може бути також подання ним (зокрема, разом з іншими учасниками, яким належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства) позову в інтересах юридичної особи до її посадової особи про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, на підставі п. 12 ч. 1 ст. 20, ст. 54 ГПК України. Якщо учасник товариства не може звернутися з позовом до посадової особи від імені товариства, бо розмір його частки є недостатнім для цього з огляду на вимоги ч. 1 ст. 54 ГПК України, то такий учасник вправі вийти з товариства і вимагати виплати йому вартості частки, а також подати позов до самого товариства та/або його учасників, якщо він вважає, що рішенням загальних зборів учасників товариства щодо відчуження майна йому було завдано збитків.

Діям ОСОБА_1 щодо виходу зі складу учасників Товариства, заходів щодо ліквідації Товариства, зміни його найменування тощо надана оцінка у справі № 904/1457/19.

Щодо посилань скаржника про неврахування судом практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 02.05.2018 у справі №923/20/17; від 08.05.2018 у справі №913/399/15; від 17.10.2018 у справі №910/16391/17; від 19.06.2018 у справі №908/4550/15; від 12.06.2018 у справі №927/976/17; від 16.05.2018 у справі №916/2872/16; від 06.06.2018 у справі №908/1029/16, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до наведених постанов, які ухвалені у 2018 році, Верховний Суд дотримувався позиції, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від цього правового висновку, зокрема, від постанови від 02.05.2018 у справі №923/20/17.

Відступ Великої Палати Верховного Суду від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в певному рішенні Верховного Суду, означає те, що суди не можуть застосовувати й аналогічні висновки Верховного Суду, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ (незалежно від того чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати Верховного Суду всі рішення Верховного Суду, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду).

Отже, наведені постанови не є релевантними для цієї справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано не брав їх до уваги під час вирішення спору.

Зазначення скаржником, що спір у даній справі виник між учасниками Товариства (між позивачем та ОСОБА_1 ), а не між позивачем та Товариством, не відповідає заявленим позовним вимогам, які визначив сам позивач. Окрім того, ОСОБА_1 , за наявності позовних вимог до нього, не визначено відповідачем у справі.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладеного вище, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення Господарського суду Дніпропетровської області у даній справі відсутні.

10. Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 278, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 у справі № 904/5835/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 у справі № 904/5835/19 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.04.2021

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко