ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. Справа№ 925/811/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Шаптали Є.Ю.

Розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20 (суддя Довгань К.І.,

м. Черкаси, повний тест рішення складено 03.11.2020)

за позовом Першого заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Центрального округу

до Приватного підприємства "Таурус - ЛТД"

про стягнення 25 218,67 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Черкаська місцева прокуратура (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Центрального округу (надалі - позивач) звернулась до Господарського суду Черкаської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Таурус -ЛТД» ( далі - відповідач) про стягнення 25 218, 67 грн шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу,

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказав на те, що в період з 29.06.2016 по 08.06.2017 відповідачем здійснювались наднормативні викиди (без дозволу) забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарних джерел АЗС №1 та АЗС №2 без дозволу спеціально уповноваженого органу виконавчої влади, що є порушенням ст.ст. 10,11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд прийшов до висновку про те, що прокурором та позивачем не було надано розрахунку маси забруднюючих речовин, які викинуті в атмосферу відповідачем в період з 29.06.2016 по 2017 рік, розрахунок заявленої до стягнення шкоди здійснено на підставі Методики розрахунку заявленої до стягнення шкоди здійсненої на підставі "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря", затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10 грудня 2008 року № 639, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 січня 2009 року за № 48/16064, державну реєстрацію якої скасовано.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що Акт Державної екологічної інспекції Центрального округу складений за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення, відтворення і охорони природних ресурсів № 56/03.3/2018/ПЛ від 22.11.2018 не відповідав уніфікованій формі, а саме - Акт містить додатковий, не передбачений уніфікованою формою розділ "описова частина".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Черкаська обласна прокуратура (надалі - скаржник) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу Черкаська обласна прокуратура обґрунтувала порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема - ст. 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 7, 10, 21 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та ст.ст. 10, 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», а також порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 77, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що висновок місцевого господарського суду про неможливість прийняття Акта Державної екологічної інспекції Центрального округу № 56/03.3/2018/ПЛ від 22.11.2018 в якості належного та достовірного доказу є необґрунтованими, оскільки, по - перше, наявна в ньому «описова частина» не є окремим розділом, як помилково зазначено судом першої інстанції; по - друге, викладена у ній додаткова інформація жодним чином не спотворює, не викривляє та не змінює змісту складеного Акта, не впливає на загальну унфікованість його форми, по - третє, жодний нормативно правовий акт не містить будь - яких заборон щодо наявності такої інформації в акті перевірки.

На думку заявника апеляційної скарги, по своїй суті акт перевірки- це службовий документ, який підтверджує факт проведення уповноваженими органами відповідної перевірки і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства. У даному випадку Акт Державної екологічної інспекції Центрального округу № 56/03.3/2018/ПЛ від 22.11.2018, на підставі якого позивачем було здійсненого розрахунок розміру збитків за наднормативні викиди в атмосферу шкідливих речовин відповідачем. Вказаний Акт без будь- яких заперечень підписано директором вказаного підприємства Богатирьовою О.В. та головним інженером Примаком А.В., що встановлено місцевим господарським судом та не заперечувалося сторонами. Крім того, зазначений акт в судовому порядку не оскаржувався.

Скаржник зазначає, що складений та підписаний усіма учасниками за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів уповноваженими посадовими особами підприємства Акт перевірки свідчить, що позивачем встановлено, а відповідачем не заперечено факти здійснення наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами від АЗС № 1, 2 в період з 29.06.2016 по 08.06.2017 без дозволу, що є порушенням вимог Законів України «Про охорону навколишнього середовища» та «Про охорону атмосферного повітря».

Заявник апеляційної скарги зазначає, що місцевим господарським судом було залишено поза увагою той факт, що відповідачем у частині не дотримання вимог ст.ст. 10, 11 Закону України «Про атмосферне повітря» та п. 4 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», тоді як факт здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідних дозволів вказує на протиправність поведінки, як необхідну умову застосування встановленої законодавством відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої навколишньому середовищу.

Також скаржник зазначає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем та прокурором не надано розрахунку маси забруднюючих речовин, що викинуті в атмосферу відповідачем за період з 29.06.2017 по 08.06.2017.

Крім того, просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Від відповідача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20- без змін.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу прокурора указував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури у справі № 925/811/20 передано на розгляд колегії суддів - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 задоволено клопотання Черкаської обласної прокуратури та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20; відкрито апеляційне провадження у справі № 925/811/20; розгляд апеляційної скарги Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; зупинено дію рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи, з 22.11.2018 по 30.11.2018 Державна екологічна інспекція Центрального округу провела планову перевірку дотримання Приватним підприємством «Таурус - ЛТД» з питань дотримання ним вимог Закону України «Про атмосферне повітря».

Вказаною перевіркою було встановлено, що відповідач в період з 29.06.2016 по 08.06.2017 здійснював наднормативні викиди (без дозволу) забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарних джерел АЗС №1 (Черкаська область, м. Черкаси, вул. Симиренківська, 148) та АЗС №2 (Черкаська область, м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 3/а) без дозволу спеціально уповноваженого органу виконавчої влади, що є порушенням ст.ст. 10,11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря".

За результатами вказаної перевірки повноважними працівниками позивача було складено акт дотримання вимог природоохорого законодавства. 30.11.2020 вказаний акт був підписаний також директором Приватного підприємства «Таурус - ЛТД» Богатирьовою О.В. та головним інженером Примак А.В. без зауважень.

На підставі Акту перевірки 22.11.2018 №56/03.3/2018/ПЛ Державна екологічна інспекція Центрального округу зробила розрахунок суми збитків забруднюючих речовин в атмосферу Приватним підприємством "Таурус - ЛТД" за Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Мінприроди від 10.12.2008 та зареєстрованої в Мінюсті України від 21.01.2009 № 48/16064.

За цим розрахунком сума збитків склала 25 218,67 грн.

Позивач звернувся до відповідача з листом № 0314-15/4046 від 14.11.2019, в якому повідомив про необхідність виконання зобов`язання по відшкодуванню збитків, заподіяних державі у розмірі 25 218,70 грн. До листа було додано копію розрахунку на 1 арк.

Несплата відповідачем в добровільному порядку збитків, заподіяних державі в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу, в розмірі 25 218,70 грн стала підставою звернення прокурора в інтересах позивача з цим позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга Черкаської обласної прокуратури не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення не підлягає скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Щодо представництва інтересів держави прокурором, суд апеляційної зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 у справі № 911/980/18 зазначив, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

В постанові Верховного Суду (об`єднана палата КГС) від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17 зазначено, щоб інтереси держави не залишились незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч закону не здійснює захист чи робить це неналежно.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (ч. 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1 - 3 ч. 4). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (ч. 7).

Окрім того, прокурор в позові зазначає, Наказом Державної екологічної інспекції України № 257 від 27.11.2018 року затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію Центрального округу.

Відповідно до вказаного Положення, завдання та повноваження новоствореного територіального органу Держекоінспекції України відповідають завданням та повноваженням Державної екологічної інспекції у Рівненській області, що ліквідується.

Вказане свідчить, що фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації територіального органу Державної екологічної інспекції у Черкаській області з одночасним створенням Державної екологічної інспекції Центрального округу як структурного підрозділу Державної екологічної інспекції України.

Подаючи позов до суду, прокурор обґрунтовував його подання порушенням інтересів держави та зазначив, що інспекція самоусунулась від виконання своїх повноважень, в частині забезпечення відшкодування збитків завданих державі та не звернулась до суду з позовом про відшкодування збитків, що дає прокурору право на підставі статті 23 Закону України "Про прокуратуру" на звернення до суду.

Державна екологічна інспекція є органом, уповноваженим здійснювати захист порушених інтересів держави зокрема щодо охорони та використання природних ресурсів, які перебувають і є об`єктами права власності Українського народу та наділена повноваженнями виступати позивачем у суді із вимогами про відшкодування збитків заподіяних внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства у сфері навколишнього природного середовища. Водночас у спірних правовідносинах позивач, обмежившись направленням відповідачу претензії № 0314-15/4046 від 14.11.2019., не вчинивши дій щодо звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про нездійснення захисту інтересів держави позивачем та негативно впливає на дохідну частину бюджету та фінансування видатків держави та, відповідно, порушує інтереси держави.

Відповідно до інформації наданої Черкаською місцевою прокуратурою, вбачається, що листом Державною екологічною інспекцією Центрального округу № 03/4-17/624 від 26.03.2020 повідомлено орган прокуратури, що заходи представницького характеру шляхом звернення з позовом до суду не вживалися.

Як вбачається з інформації долученої до матеріалів справи прокуратурою, а саме - листа Державної екологічної інспекції Центрального органу № 07-16/763 від 09.04.2020, в якому остання повідомляє орган прокуратури про те, що Державна екологічна інспекція Центрального органу, у зв`язку з обмеженим судовим збором, який розраховано для ведення позовної роботи за результатами здійснення державного нагляду (контролю) на території Полтавської та Черкаської областей, з метою недопущення того щоб інтереси держави залишилися незахищеними, просила вжити заходів в порядку ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для стягнення шкоди завданої державі у розмірі 25 218,67 грн.

Відтак, у даному випадку суб`єкти владних повноважень не можуть і не бажають захищати порушений інтерес.

Враховуючи те, що Державною екологічною інспекцією Центрального органу досі не вжито заходів щодо стягнення з відповідача шкоди, заподіяної самовільною вирубкою дерев, внаслідок чого спливають строки позовної давності та порушуються інтереси держави, у вигляді ненадходження коштів до спеціальних фондів державного та місцевих бюджетів, вказане свідчить про нездійснення останніми належним чином своїх повноважень та є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, в постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 колегія суддів Касаційного господарського суду зробила висновок, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Суд апеляційної інстанції також зважає на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи державного органу про неможливість самостійно звернутись до суду через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, з врахуванням викладеного, зазначені прокурором в позовній заяві обставини свідчать про бездіяльність Державної екологічної інспекції, а відтак, про наявність підстав для застосування прокурором представницьких повноважень з метою здійснення захисту інтересів держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що приписами частини 1 ст. 149, ст. 151 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб`єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Разом з цим, відносини в галузі охорони навколишнього природного середовища України регулюються Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Так, спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються, зокрема, положеннями Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", Закону України "Про охорону атмосферного повітря", Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" передбачено, що підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; забезпечувати безперебійну ефективну роботу і підтримання у справному стані споруд, устаткування та апаратури для очищення викидів і зменшення рівнів впливу фізичних та біологічних факторів; здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Порядок видачі дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами або відмови в їх видачі, переоформлення, анулювання таких дозволів регулюється Законом України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002р. №202 Порядком проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності, які отримали такі дозволи (далі - Порядок №202) та затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 09.03.2006 №108 Інструкцією про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців (далі - Інструкція №108).

Пунктом 2 Порядку проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 302 передбачено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам-підприємцям (далі - суб`єкт господарювання) експлуатувати об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну.

При цьому державний контроль у галузі охорони атмосферного повітря відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, а також іншими органами виконавчої влади.

За приписами ч. 1 ст. 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства.

Згідно з ст. 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" особи, винні у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до закону; перевищенні обсягів викидів забруднюючих речовин, встановлених у дозволах на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря несуть відповідальність згідно з законом.

Стаття 34 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" передбачає, що шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом.

Так, правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) встановлені положеннями Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Статтею 7 цього Закону встановлено, що за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.

Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями.

Безпосередньо форма акта затверджена наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 303 від 09.08.2017 «Про затвердження Уніфікованої форми акта, що складається за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів».

Зокрема, на період перевірки, наказом Державної екологічної інспекції України від 09.08.2017 № 303 було затверджено форму акту, що складається за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Дана форма не передбачає такого розділу як "описова частина".

Тоді як акт перевірки складений державним інспектором ОНПС Центрального округу Ласун О.С. містить додатковий, не передбачений уніфікованою формою розділ "описова частина".

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Акт Державної екологічної інспекції Центрального округу складений за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення, відтворення і охорони природних ресурсів № 56/03.3/2018/ПЛ не відповідав уніфікованій формі.

За таких обставин, акт Державної екологічної інспекції Центрального округу є таким, що одержаний з порушенням закону, і відповідно до вимог статті 77 ГПК України не може бути прийнятий судом як достовірний.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Так, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу України необхідним є доведення таких фактів:

а) неправомірність поведінки особи: неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди, зокрема, втрату або пошкодження майна потерпілого. При цьому, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Для стягнення з відповідача збитків, заподіяних наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, необхідно встановити факт такого викиду. Встановлення факту порушення природоохоронного законодавства у вигляді наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря може мати місце при проведенні перевірки вимог природоохоронного законодавства.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб`єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб) передбачений у Методиці розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря (далі - Методика), затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.12.2008 року № 639, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.01.2009 року за № 48/16064.

Відповідно до п. 2.2 Методики факт наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюється державними інспекторами при проведенні перевірки суб`єктів господарювання інструментально-лабораторними методами контролю та розрахунковими методами.

При визначенні розміру збитків позивачем використано розрахунковий метод.

Згідно підпункту 2.7.1 пункту 2.7 Методики, розрахункові методи визначення наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря та об`ємної витрати газопилового потоку застосовуються у випадках: викиду забруднюючих речовин від джерел викидів, які здійснюються без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб`єктів господарювання.

Так, інспекцією здійснено розрахунок відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря на підставі пункту 4.1 Методики, яким визначено, що розмір відшкодування збитків за наднормативний викид однієї тонни забруднюючої речовини в атмосферне повітря розраховується на основі розміру мінімальної заробітної плати, установленої на дату виявлення порушення, помноженої на коефіцієнт 1,1, з урахуванням регулювальних коефіцієнтів (додатки 1, 2) і показника відносної небезпечності кожної забруднюючої речовини. Розмір збитків розраховується за формулою: З = mі * 1,1П * Aі * Кт * Кзі, де З - розмір збитків, грн; mі - маса i-тої забруднюючої речовини, що викинута в атмосферне повітря наднормативно, т; 1,1П - розмір мінімальної заробітної плати (П) на дату виявлення порушення за одну тонну умовної забруднюючої речовини, помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т; Aі - безрозмірний показник відносної небезпечності i-тої i забруднюючої речовини; Кт - коефіцієнт, що враховує територіальні соціально-екологічні особливості; Кзі - коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту i-тою забруднюючою речовиною.

Загальний розмір відшкодування збитків розраховується як сума розмірів збитків за наднормативний викид в атмосферне повітря кожної забруднюючої речовини.

Разом з тим, факт наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюється державними інспекторами при проведенні перевірки суб`єктів господарювання інструментально-лабораторними методами контролю та розрахунковими методами.

Таким чином, маса наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря має розраховуватися на підставі пунктів 3.6 і 3.7 Методики.

Відповідно до п. 3.6 Методики, розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснюється за параметрами джерела викиду (джерела утворення), зафіксованими у відповідній документації суб`єкта господарювання (матеріали інвентаризації стаціонарних джерел викидів, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії), дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою № 2-ТП (повітря)), або згідно з методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин за час роботи джерела без дозволу на викиди.

Згідно з пунктом 3.7 Методики за відсутності у відповідній документації суб`єкта господарювання інформації щодо параметрів джерел викидів та/або джерел утворення забруднюючої речовини розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду (утворення), який здійснюється без дозволу на викиди, визначається за результатами інструментально-лабораторних вимірювань за формулою: mi = 3,6 х 10-6 х сBi х qv х T, де mi - маса викиду i-тої забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду (утворення) цієї забруднюючої речовини без дозволу, т; сBi - середнє значення масової концентрації i-тої забруднюючої речовини за результатами вимірювань її вмісту в газопиловому потоці від джерела викиду (утворення) цієї забруднюючої речовини, мг/м3; qv - значення об`ємної витрати газопилового потоку від джерела викиду (утворення) i-тої забруднюючої речовини, приведене до нормальних умов, м3/с; T - час роботи джерела викиду (утворення) i-тої забруднюючої речовини без дозволу, год.

За змістом п. 3.11 Методики, час роботи джерела в режимі наднормативного викиду визначається з моменту виявлення порушення до моменту його усунення, з урахуванням фактично відпрацьованого часу.

При цьому, вказівка у п. 3.11 Методики на необхідність урахування фактично відпрацьованого часу означає необхідність проведення розрахунку виключно за час (години) реальної роботи джерела викиду (без урахування періоду простою, як-от в нічний час тощо) загалом за період, в який здійснювались наднормативні викиди.

Однак, матеріали справи не містять даних інструментально-лабораторних вимірювань та характеристик джерел викиду відповідача.

Також позивачем, прокурором, не надано розрахунку маси забруднюючих речовин, що викинуті в атмосферу ПП "Таурус - ЛТД" в період з 29.06.2016 по 08.06.2017 року.

Крім того, матеріали справи не місять, що позивачем при розрахунку відшкодування збитків були використані дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою N 2-ТП (повітря).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 74 ГПК України)

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості встановити дійсний розмір збитків, завданих відповідачем державі в результаті викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря без дозволу на такі викиди, оскільки відсутній розрахунок суми збитків здійснений позивачем без проведення інструментально-лабораторних вимірювань в порушення пункту 3.7 Методики.

При цьому, позивачем невірно встановлено період нарахування збитків з урахуванням вимог Методики, зокрема, не враховано, відсутність інструментально-лабораторних вимірювань параметрів викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел та отримання у зв`язку з цим достовірних вихідних даних для вірного розрахунку суми збитків. Крім того позивачем не було враховано вимог пункту 3.11 Методики, яким встановлено, що час роботи джерела в режимі наднормативного викиду визначається саме з моменту виявлення порушення (дата складення акта) до моменту його усунення (дата усунення порушення), причому з урахуванням фактично відпрацьованого таким джерелом часу.

Беручи до уваги вищезазначене, позовні вимоги не підлягали задоволенню, оскільки відсутній повний склад цивільного правопорушення, а саме: позивачем не доведено розмір шкоди, завданої протиправною поведінкою відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та заявленою до стягнення шкодою.

З приводу доводів відповідача стосовно пропущення прокурором строку позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільний кодексу України).

Перебіг строку позовної давності у спорах, пов`язаних із стягненням завданої природі шкоди, починається з дня складання акта про відповідне порушення, а у разі несвоєчасного складання акту з дня, коли цей акт відповідно до вимог законодавства мав бути складений.

Отже, перебіг позовної давності у спорах, пов`язаних із стягненням завданої природі шкоди, починається із дня складення акта про відповідне порушення.

Враховуючи, що позов про стягнення збитків, завданих державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства, поданий 23.06.2020, а позовні вимоги ґрунтуються на акті, який складено у 22.11.2018, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Звернення з позовом відбулося у межах строків позовної давності.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/10452/17.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі

Посилання скаржника на п. 2 «Про затвердження методик розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю), а також уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України в 10.05.2018 № 342 колегією суддів відхиляються, оскільки на час проведення перевірки (22.11.2018 по 30.11.2018) позивачем було використано форму акта затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 303 від 09.08.2017 «Про затвердження Уніфікованої форми акта, що складається за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів».

Скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20, та, відповідно, апеляційна скарга Черкаської обласної прокуратури є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 8, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Черкаської області від 02.10.2020 у справі № 925/811/20

4. Матеріали справи повернути до Господарського суду Черкаськкої області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

Є.Ю. Шаптала