ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 5023/10655/11 (922/559/21)

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Усатий В.О.

судді: Хотенець П.В. , Яризько В.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро», 49019, м. Дніпро, вул. Перекопська, 2, ;
до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева», 61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ;
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева»

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про стягнення заборгованості за Договором поставки № 1262дп віл 22.09.2020 у розмірі 161286, 53 грн., з яких: сума боргу у розмірі 151718, 40 грн., пеня у розмірі 2838, 66 грн., 3 % річних у розмірі 1419, 33 грн., інфляційні втрати у розмірі 5310, 14 грн.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, витрати складаються з суми сплаченого судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 2419, 30 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000, 00 грн.

В провадженні господарського суду Харківської області знаходиться справа про банкрутство Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева», яка розглядається колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В. та Яризько В.О.

Відповідно до ч. 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про банкрутство (вх. № 559/21 від 22.02.2021) передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В., Яризько В.О.

Ухвалою суду від 24.02.2021 прийнято позовну заяву (вх. № 922/559/21) до розгляду в межах справи про банкрутство № 5023/10655/11, відкрито провадження у справі № 922/559/21, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов 15 днів з моменту отримання копії даної ухвали. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив 5 днів з моменту його отримання відповідно до положень статті 251 ГПК України.

04.03.2021 на адресу суду від Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» надійшов відзив на позовну заяву вих. № 002-16/013/1062 від 02.03.2021 (вх. № 5237), в якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та у разі непогодження з обґрунтуванням відповідача щодо недоведеності позивачем належними доказами факту встановлення розміру гонорару адвоката, зменшити розмір витрат. Вказаний відзив досліджено судом та приєднано до матеріалів справи.

09.04.2021 на електронну адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» надійшла відповідь на відзив (вх. № 2010) в якій останній просив поновити позивачу строк для подання відповіді на відзив та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судом на підставі статті 119 ГПК України поновлено строк для подання відповіді на відзив та вказану відповідь на відзив приєднано до матеріалів справи.

Крім того, 09.04.2021 на електронну адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» надійшло клопотання про витребування доказів.

19.04.2021 на адресу суду від Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» надійшли заперечення у порядку статті 167 ГПК України (вх. № 8870), в яких останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, відмовити у задоволенні клопотання про продовження позивачу строку для подання відповіді на відзив, відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів та у разі непогодження з обґрунтуванням відповідача щодо недоведеності позивачем належними доказами факту встановлення розміру гонорару адвоката, зменшити розмір витрат, встановивши їх у розмірі 2000, 00 грн. Вказані заперечення досліджено судом та приєднано до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 20.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» про витребування доказів.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

22.09.2020 між Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» (постачальник) укладено Договір поставки № 1262дп (далі - Договір), відповідно умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець у порядку й на умовах, передбачених даним Договором, зобов`язується прийняти та оплатити товарно матеріальні цінності (далі товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого визначаються сторонами окремо в специфікації, що є невід`ємною частиною Договору (а.с. 12-19).

Згідно з п. 1.2. Договору, поставка товару буде відбуватися партіями протягом 2020 року на підставі замовлення (заявки) покупця, що має в обов`язковому порядку містити посилання на цей Договір, асортимент, комплектність, кількість, маркування та пакування товару, відповідати Специфікації до даного Договору та бути підписаною покупцем. Замовлення (заявка) на партію товару формується на підставі переліку, який визначено сторонами у Специфікації.

Відповідно до п. 1.3. Договору, якість, комплектність, маркування та пакування товару повинні відповідати ГОСТ, ДСТУ, ТУ заводу виробника, технічній документації та нормативно правовим актам України, а також країни виробника товару.

Згідно з п. 2.1. Договору, сума Договору дорівнює загальній вартості всього товару, згідно Специфікації, що є невід`ємною частиною Договору, та складає 345600, 00 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 57600, 00 грн.

Згідно з п. 2.4. Договору, оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в безготівковій формі.

Відповідно до п. 3.2. Договору, про готовність товару до поставки постачальник повідомляє покупця письмово не пізніше ніж за 3 календарних дні до дати поставки. Не повідомлення постачальника покупця про готовність товару до поставки прирівнюється до невиконання зобов`язань по поставці.

Відповідно до п. 4.1. Договору, передача постачальником товару покупцю фіксується шляхом підписання двосторонньої видаткової накладної, товарно транспортної накладної, у яких зазначають асортимент, комплектність, кількість та вартість товару та за наявності документу, що підтверджує якість товару (сертифікат якості виробника, а для продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні, - сертифікат відповідності, карти даних небезпечного фактора, висновок державної санітарно гігієнічної експертизи, копію дозволу на транспортування, паспорт безпеки хімічної продукції), які підтверджують якість та супроводжують продукцію. При відсутності таких оригіналів, постачальник направляє замовнику завірені ним або заводом виробником документи. Обов`язок по складанню первинних документів покладений на постачальника.

Згідно з п. 10.1 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його тексту їхніми печатками (у разі наявності) і діє до 31.12.2020, а в частині виконання постачальником гарантійних зобов`язань - до повного виконання.

22.09.2020 між Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» (постачальник) підписано Специфікацію № 1 до договору поставки № 1262дп від 22.09.2020 (а.с. 19).

Відповідно до вказаної специфікації сторони погодили поставку товару на загальну суму 345600, 00 грн.

22.09.2020 позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату № 3783 на суму 151718, 40 грн. (а.с. 21).

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2020 поставка продукції була здійснена на загальну суму 151718, 40 грн., що підтверджується видатковою накладною № 4588 від 24.09.2020 на суму 151718, 40 грн. (а.с. 20).

Відповідно до п. 2.3. Договору, покупець зобов`язується оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 30 календарних днів з дати постачання та за умови приймання покупцем партії товару за асортиментом, комплектністю та якістю відповідно до розділу 4 цього Договору, на підставі отриманого покупцем оригіналу рахунку на такий товар.

Таким чином, відповідач повинен був остаточно розрахуватись з позивачем до 24.10.2020 (включно).

Разом з тим, позивач вказує, що заборгованість за поставлений товар у розмірі 151718, 40 грн. сплачено не було, у зв`язку з чим, 14.01.2021 позивачем на адресу відповідача направлена Претензія № 1401-2 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 158042, 25 грн., однак відповіді на претензію надано не було (а.с. 24-25).

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, а також нарахування відповідачу, на підставі п. 6.3.1. Договору пені у розмірі 2838, 66 21 грн., на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних у розмірі 1419, 33 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5310, 14 грн.

Відповідач в свою чергу заперечує проти задоволення позову, в обґрунтування вказує, що позивачем не надано довіреності представника покупця на отримання товару за Договором та відбиток печатки на видатковій накладній не застосовується для таких накладних, оскільки на печатки вказано «для ТТН та рахунків фактур». Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази направлення постачальником оригіналу рахунку на оплату від 22.09.2020 № 3783. Крім того, зауважує, що позивачем не надано доказів реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. А отже, на думку відповідача, строк оплати не настав та правові підстави для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних відсутні.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена ч. 1 статті 193 ГК України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У даному разі, матеріалами справи підтверджено, що товар на загальну суму 151718, 40 грн. був поставлений, переданий відповідачу та прийнятий останнім без будь-яких зауважень. Однак оплата відповідачем не проведена.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем в порушенням п. 3.4., 3.5. Договору не складено та не зареєстровано податкову накладну.

Суд не приймає вказані доводи відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що податкова накладна № 251 від 24.09.2020 була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних за № , що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної.

Також, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки видаткова накладна та товарно транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) додана позивачем до матеріалів справи не містять посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції, а саме: прийняття товару та відбиток печатки на видатковій накладній не застосовується для таких накладних, оскільки на печатки вказано «для ТТН та рахунків фактур».

Суд критично оцінює вказані доводи відповідача, оскільки вказані накладні містять відтиск печатки відповідача.

Так, у постанові від 20.12.2018 по справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Також, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано оригіналу рахунку на оплату товару, що передбачено п. 2.3. Договору, тому строк оплати за отриманий ним товар не настав.

Суд не погоджується з такими твердженням відповідача, оскільки порядок створення, отримання та відображення підприємствами у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

За своїм призначенням рахунок-фактура не відповідає ознакам первинного документа, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер.

Слід звернути увагу на те, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є невідкладною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити надані послуги.

Крім того, аналіз приписів статті 655, ч. 1 статті 697 ЦК України дозволяє дійти висновку, що обов`язком продавця є передання товару у власність покупцеві, який у свою чергу зобов`язується сплатити за товар певну грошову суму. Отже, правовідносини купівлі-продажу зумовлюють перехід права власності на товар від продавця до покупця в момент передання товару покупцеві; при цьому, законодавцем визначено можливість збереження товару за продавцем до оплати товару або настання інших обставин, якщо про таке сторони домовилися при укладенні договору купівлі-продажу.

За змістом п. 1.5. Договору вбачається, що право власності на товар переходить до покупця з моменту його фактичної поставки від постачальника та підписання сторонами накладної.

Таким чином, сторони погодили перехід права власності на поставлений позивачем товар до покупця в момент прийняття ним товару від постачальника, що передує діям відповідача щодо оплати вартості поставленого йому позивачем товару.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року по справі № 918/537/18.

Отже, доводи відповідача не знаходять свого підтвердження, оскільки останній отримав товар по спірному Договору, що зумовило перехід до нього права власності на отриманий товар. Крім того, в матеріалах справи наявний рахунок на оплату № 440 від 16.07.2020 (а.с. 21).

Приймаючи до уваги викладені обставини, враховуючи те, що станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму боргу, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати вартості поставленого товару на суму 151718, 40 грн., а позовні вимоги в частині стягнення цієї суми заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення з відповідача пені у розмірі 2838, 66 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з ч. 1, 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч. 6 статті 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами Договору, сторони передбачили відповідальність за неналежне виконання його умов, так, відповідно до п. 6.3.1. Договору, у разі неналежного виконання грошового зобов`язання, прострочення якого триває більше 10 календарних днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від простроченої до оплати суми, за кожен день такого порушення, але в будь якому випадку не більше 10 % від суми заборгованості за відповідним зобов`язанням.

За розрахунком позивача, сума пені за період з 27.10.2020 по 31.12.2020 та 01.01.2021 по 14.01.2021 становить 2838, 66 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені у розмірі 2838, 66 грн. за вищезазначений період у системі «Законодавство» та із урахуванням положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», суд встановив, що дані нарахування здійснено не вірно.

Судом здійснено власний розрахунок у системі «Законодавство» із урахуванням вимог статті 232 ГК України та встановлено, що до стягнення підлягає пеня за період з 27.10.2020 по 31.12.2020 та 01.01.2021 по 14.01.2021 у розмірі 1990, 70 грн.

В решті нарахованої суми пені у розмірі 847, 96 грн. слід відмовити як безпідставно нарахованої.

Щодо стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1419, 33 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5310, 14 грн., суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За розрахунком позивача, сума 3 % річних за період з 27.10.2020 по 31.12.2020 та з 01.01.2021 по 17.02.2021 становить 1419, 33 грн.

Перевіривши розрахунок 3 % річних за період з 27.10.2020 по 31.12.2020 та з 01.01.2021 по 17.02.2021 у розмірі 1419, 33 грн., суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та здійснено вірно, з урахуванням чого, позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних у розмірі 1419, 33 грн. підлягають задоволенню.

За розрахунком позивача, сума інфляційних втрат за період з листопада 2020 по січень 2021 року становить 5310, 14 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми інфляційних втрат у розмірі 5310, 14 грн. за вищезазначений період у системі «Законодавство», судом встановлено, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, з урахуванням чого, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 5310, 14грн. підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень статті 129 ГПК України та враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову покладає витрати по сплаті судового збору у розмірі 2406, 58 грн. на відповідача, в іншій частині залишає за позивачем.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Відповідно до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката Романенко П.В., з метою надання йому юридичних послуг з приводу захисту інтересів в суді, про що було укладено відповідний договір про надання послуг правової допомоги № 141 від 15.02.2021.

Факт надання юридичних послуг підтверджують наявні в матеріалах справи документи :

- копією договору про надання послуг правової допомоги № 141 від 15.02.2021;

- копією додаткової угоди № 1до договору № 141 від 15.02.2021;

- копією Акту здавання приймання наданих послуг до договору № 141 від 15.02.2021;

- копією рахунку № 556 від 17.02.2021 на суму 5000, 00 грн.;

- копією платіжного доручення № 7450 від 18.02.2021 на суму 5000, 00 грн., призначення платежу: «за правові послуги згідно рах. № 556 від 17.02.2021, дог. № 141 від 15.02.2021»;

- копією Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1652 від 20.11.2006 (а.с. 26-31).

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У п. 269 Рішення у цієї справи суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тобто витрати на послуги адвоката мають бути фактично понесеними та підтвердженими належними фінансовими документами.

Колегія суддів Касаційного господарського суду Верховного суду у своїй постанові від 05.02.2019 у справі № 906/194/18 та постанові від 14.11.2018 у справі № 910/8682/18 зауважила, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Позивачем надано до суду докази фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн., зокрема, платіжне доручення № 7450 від 18.02.2021 на суму 5000, 00 грн., призначення платежу: «за правові послуги згідно рах. № 556 від 17.02.2021, дог. № 141 від 15.02.2021» (а.с. 30).

Відповідач у своєму відзиві (вх. № 5237 від 04.03.2021) заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000, 00 грн., в обґрунтування вказує, що договір про надання послуг правової допомоги № 141 від 15.02.2021, додаткова угода до нього укладені між позивачем та ФОП Романенко П.В., а не з адвокатом Романенко П.В., що суперечить вимогам рішення Ради адвокатів України «Про затвердження роз`яснення щодо підстав для здійснення адвокатської діяльності» від 15.10.2020 № 98.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

До матеріалів справи додано копію договору про надання послуг правової допомоги № 141 від 15.02.2021 та копію додаткової угоди № 1до договору № 141 від 15.02.2021, що відповідає вимогам статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

При цьому, наявність у Романенко П.В. статусу ФОП з видом діяльності КВЕД 69.10 діяльність у сфері права, не впливає на професійний статус та права адвоката, а отже доводи відповідача є безпідставними.

Разом з тим, відповідач заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, встановивши їх у співмірному розмірі відповідно до вимог статей 126, 126 ГПК України, а саме: у розмірі 2000, 00 грн..

Виходячи зі змісту положень ч. 5, 6 статті 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Суд враховує, що дана справа відповідає ознакам малозначної справи, наведеним у п. 1 ч. 5 статті 12 ГПК України, оскільки ціна позову складає 161286, 53 грн., крім того, зауважує, що позивачем надано не вірний розрахунок пені, а отже, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, доходить висновку, що в загальній кількості достатнім, об`єктивним і співмірним зі складністю справи є витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500, 00 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на правничу допомогу у розмірі 4500, 00 грн. є обґрунтованими, в іншій частині у розмірі 500, 00 грн. суд відмовляє.

Керуючись статтями 7, 8 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-241 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» заборгованість за Договором поставки № 1262дп віл 22.09.2020 у розмірі 151718, 40 грн., пеню у розмірі 1990, 70 грн., 3 % річних у розмірі 1419, 33 грн., інфляційні втрати у розмірі 5310, 14 грн.; а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2406, 58 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4500, 00 грн.

В іншій частині відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Екотехніка Дніпро» (49019, м. Дніпро, вул. Перекопська, 2, ).

Відповідач: Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева» (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Головуючий суддя Суддя Суддя В.О. Усатий П.В. Хотенець В.О. Яризько