ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/415/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Смірнової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Севен Сид", м.Білопілля Сумської області
до Приватного підприємства "Технопром", м. Харків
про стягнення 282895,50 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Севен Сид" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного підприємства "Технопром", в якому просить стягнути з останнього основну заборгованість у сумі 237263,00 грн., пеню в сумі 8034,44 грн., штраф у сумі 23726,30 грн., 3% річних у сумі 2008,61 грн. та інфляційні втрати в сумі 11863,15 грн., мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки від 05.10.2020 року. Також позивач просить встановити нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення, що буде прийняте за результатами даної господарської справи на загальну суму заборгованості - 282895,50 гривень. Визначити правила розрахунку 3 % річних які підлягають стягненню до моменту виконання рішення по даній справі, для розрахунку органом (особою) що здійснює примусове виконання рішення суду (ч. 10 ст. 238 ГПК). Судові витрати (2102,00 грн. судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу) позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/415/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвала господарського суду Харківської області від 15.02.2021 року (якою відповідачу було встановлено строк - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву) направлена на адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказана ухвала повернулась на адресу господарського суду з відміткою "адресат відсутній".

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5).

Крім того, судом враховано, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

З урахуванням наведеного відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою господарського суду Харківської області від 15.02.2021 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Заяв чи клопотань, відповідно до ст. 80 ГПК України, про можливість подання яких було роз`яснено ухвалою господарського суду Харківської області від 15.02.2021 року, на адресу суду від учасників справи не надходило, як і не надходило клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до ст. 252 ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа №922/415/21 розглядається судом за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд установив такі обставини.

05.10.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Севен Сид" (Постачальник, позивач) Приватним підприємством "Технопром" (Покупець, відповідач) укладено договір на постачання товарної продукції (макаронних виробів) (надалі - Договір), відповідно до умов якого, Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві товар в порядку та на умовах визначених цим Договором, а Покупець - прийняти і своєчасно оплатити суму вказану у видатковій накладній на товар у термін, передбачений Договором.

12.10.2020 року, на виконання умов Договору, позивачем передано у власність відповідача товарну продукцію (макаронні вироби) на загальну суму 277263,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № сс-0000001 від 12.10.2020 року, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками.

Відповідно до приписів п. 2.2. Договору Покупець зобов`язаний провести розрахунок за поставлений товар протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

Позивач зазначає, що відповідачем, в порушення умов Договору, зобов`язання щодо оплати поставленого товару, станом на час розгляду справи, виконані частково на суму 40000,00 грн., у зв`язку із чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 237263,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, матеріали справи підтверджують те, що відповідач (покупець), в рамках укладеного між сторонами Договору, отримав від позивача товар на загальну суму 277263,00 грн.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 2.2. Договору поставки визначено, що Покупець зобов`язаний провести розрахунок за поставлений товар протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

Проте, відповідач свої зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару належним чином не виконав у повному обсязі, оплативши частково товар, у зв`язку із чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 237263,00 грн.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та відсутність доказів на підтвердження сплати відповідачем суми боргу за Договором в сумі 237263,00 грн., суд визнає вимогу позивача про стягнення з відповідача 237263,00 грн. заборгованості за Договором належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 8034,44 грн., штраф у сумі 23726,30 грн., 3% річних у сумі 2008,61 грн. та інфляційні втрати в сумі 11863,15 грн.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що у разі прострочення Покупцем оплати одержаної партії товару, він сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання. У разі прострочення оплати більше ніж на 15 днів Покупець сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 10 % вартості простроченого платежу за кожний випадок такого прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок позивача, суд зазначає, що вимоги про стягнення пені в сумі 8034,44 грн. та штрафу в сумі 23726,30 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України гарантовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, зазначає, що вимога про стягнення 3% річних у сумі 2008,61 грн. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання стягнення інфляційних втрат, суд враховує таке.

У п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Позивач здійснює нарахування інфляційних втрат за період з 28.10.2020 року по 08.02.2021 року, водночас прострочення відповідача за видатковою накладною виникає з 27.10.2020 року, а тому позивач мав право нараховувати інфляційні втрати лише з листопада (з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж). Крім того, не підлягають нарахуванню інфляційні втрати за лютий 2021 року, оскільки позивачем визначено період по 08.02.2021 року, тобто менше ніж півмісяця.

За таких обставин, суд позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 8400,18 грн. за період листопад 2020 року - січень 2021 року.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Севен Сид" підлягають частковому задоволенню.

Також позивач просить встановити нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення, що буде прийняте за результатами даної господарської справи на загальну суму заборгованості - 282895,50 гривень. Визначити правила розрахунку 3 % річних які підлягають стягненню до моменту виконання рішення по даній справі, для розрахунку органом (особою) що здійснює примусове виконання рішення суду (ч. 10 ст. 238 ГПК).

За результатами розгляду вказаної вимоги позивача, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Аналіз приписів вказаної статті свідчить про те, що суд може зазначити у рішенні лише про подальше (до виконання рішення) нарахування відсотків або пені.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованим та можливим задовольнити вимогу позивача, заявлену в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, поклавши на орган, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, починаючи з 09.02.2021 року обов`язок здійснювати нарахування 3% на суму боргу в розмірі 237263,00 гривень - до моменту повного виконання рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, позивач в позовній заяві просить відшкодувати суд витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Так, відповідно до частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з статтею 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

За приписами ч.1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Частиною 8 ст.129 ГПК України, передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд також враховує правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц, де зазначено наступне.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Представником позивача в підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору на правову допомогу; копію ордеру; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію посвідчення адвоката; копію акту виконаних робіт на загальну суму 10000,00 грн. з детальним описом наданих послуг.

Відповідно до вказаного акту, до адвокатських послуг на суму 10000,00 грн. включено:

- складання позовної заяви до Господарського суду Харківської області про стягнення боргу за договором поставки, вартість послуги - 6810,00 грн. (3 години);

- представлення інтересів позивача у Господарському суду Харківської області у господарській справі про стягнення боргу з ПП "ТЕХНОПРОМ", вартість послуги - 2270,00 грн. (1 година);

- транспортні, поштові витрати пов`язані з розглядом справи у суді, вартість послуги - 920,00 грн.

Суд зазначає, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, отже адвокат не представляв інтереси позивача у Господарському суду Харківської області, а тому підстави для стягнення цих витрат у сумі 2270,00 грн. відсутні.

Крім того, транспортні та поштові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді, не входять до витрат на професійну правничу допомогу, а тому підлягають доведенню стороною на загальних засадах. Проте, позивачем не надано доказів понесення витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді, на суму 920,00 грн., а тому суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Таким чином, суд вважає доведеним факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6810,00 грн.

Відповідач з клопотанням про неспівмірність понесених позивачем судових витрат не звертався.

Враховуючи вищевикладене та часткове задоволення позову, керуючись приписами ст.129 ГПК України, оцінивши відповідність обсягу роботи адвоката з підготовки позовної заяви з додатками, з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 6726,63 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі ст.ст. 6, 11, 525, 530, 626, 712, ч. 3 ст. 509, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 629, ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України, керуючись статтями 73-74, 76-80, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Технопром" (61106, місто Харків, проспект Московський, 303, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Севен Сид" (41800, Сумська область, Білопільський район, місто Білопілля, вул. Макаренка, 1-Н, ) основну заборгованість у сумі 237263,00 грн., пеню в сумі 8034,44 грн., штраф у сумі 23726,30 грн., 3% річних у сумі 2008,61 грн., інфляційні втрати в сумі 8400,18 грн., судовий збір у сумі 4191,55 грн. та 6726,63 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України нарахувати до стягнення з Приватного підприємства "Технопром" (61106, місто Харків, проспект Московський, 303, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Севен Сид" (41800, Сумська область, Білопільський район, місто Білопілля, вул. Макаренка, 1-Н, ) 3% річних від суми основної заборгованості у розмірі 237263,00 грн., починаючи з 02 лютого 2021 року і до моменту виконання даного рішення суду.

4. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання даного рішення суду розрахувати остаточну суму вказаних у пункті 3 резолютивної частини рішення суду 3% річних за такою формулою: сума 3 % річних = сума залишку боргу х 3 х кількість днів прострочення : 365 : 100 (суму залишку боргу помножити на 3, помножити на кількість днів прострочення, розділити на 365, розділити на 100).

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.04.2021 року.

Суддя О.В. Смірнова