РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.04.2021Справа № 910/13558/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання О.О. Зарудньої, розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (01133, м. Київ, вул. Євгенія Коновальця, будинок 36 Д, офіс 6; ідентифікаційний код 42153109)

до Приватного підприємства "Автоентерпрайз" (61054, Харківська обл., м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд. 271 А, офіс 2; ідентифікаційний код 40119580)

про стягнення 117 000, 00 грн.

Представники сторін:

від позивача: Гордієнко Н.П.

від відповідача: Мазепа Д.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Іоніті" з позовом до Приватного підприємства "Автоентерпрайз", в якому позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції в розмірі 117 000, 00 грн за порушення відповідачем умов договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019, що призвело до неможливості використання позивачем окремих зарядних пристроїв.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

12.10.2020 до Господарського суду міста Києва до відома надійшло клопотання відповідача про об`єднання позовних заяв в одне провадження, яке було ним подано у справі № 910/13511/20 .

22.10.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд витребувати у позивача оригінал договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019, прийняти відзив до розгляду та вважати поважними причини його несвоєчасної подачі.

Крім того, відповідач у відзиві просить суд встановити додатковий термін для подачі висновку експерта щодо фіксації електронних доказів, розміщених на сторінці позивача у соціальній мережі Facebook та відмовити у задоволенні позову.

29.10.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 поновлено Приватному підприємству "Автоентерпрайз" процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву та долучено останній до матеріалів справи № 910/13558/20.

Крім того даною ухвалою задоволено клопотання Приватного підприємства "Автоентерпрайз" про витребування доказів та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" оригінал договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019.

Розгляд справи № 910/13558/20 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 09.12.2020.

07.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

08.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 09.12.2020 судом оголошено перерву до 20.01.2021.

19.01.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів до справи та письмові пояснення щодо предмету доказування у справі.

20.01.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли пояснення позивача щодо обставин укладення договору про надання послуг з розміщення обладнання.

20.01.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача про призначення експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 у підготовчому засідання оголошено перерву до 29.01.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2021 у підготовчому засідання оголошено перерву до 17.02.2021.

16.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові заперечення позивача щодо призначення експертизи за клопотанням відповідача.

У зв`язку із перебуванням судді Баранова Д.О. на лікарняному підготовче засідання 17.02.2021 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 розгляд справи призначено на 24.03.2021.

24.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про приєднання додаткових доказів по справі та поновлення строку на їх подання.

У судовому засіданні 24.03.2021 представники сторін повідомили, що мирного врегулювання спору між сторонами наразі не досягнуто.

Відтак у даному засіданні представник відповідача надав пояснення по суті клопотання про призначення експертизи, яке просив суд задовольнити.

Представник позивача заперечував щодо задоволення вказаного клопотання.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про призначення експертизи та заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 24.03.2021.

Також представник позивача надав пояснення по суті клопотання про долучення доказів, які подано до суду 24.03.2021 та щодо поновлення строку на подання таких доказів.

Представник відповідача заперечував щодо поновлення строку на долучення доказів позивача.

Суд, розглянувши клопотання позивача щодо поновлення строку та заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку його задовольнити та поновити позивачу строк на долучення до матеріалів справи доказів, які подано до суду 24.03.2021. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 24.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 24.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.04.2021.

У судовому засіданні 21.04.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 21.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.12.2019 між ТОВ "Іоніті" (далі - замовник) та ПП "Автоентерпрайз" (далі - виконавець) укладено договір про надання послуг з розміщення обладнання за умовами якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для зарядження електромобілів, визначених в окремих актах приймання-передачі до цього договору (далі - обладнання), за адресами та на умовах, які визначаються в окремих актах приймання-передачі до цього договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги (п. 1.1. договору).

Місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі стосовно відповідного обладнання (п. 1.2. договору).

Обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням (п. 1.3. договору).

Замовник зобов`язується, зокрема, своєчасно сплачувати за надані послуги, а також компенсувати вартість витрат електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання згідно показників лічильників, що надаються по кожній одиниці обладнання (пп. 2.2.1 п. 2.2 договору).

За умовами п. 3.1. договору за надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн, (у тому числі 5,00 гри. ПДВ).

Пунктом 4.2. договору сторони встановили, що обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Відповідно до п. 5.4. договору сторони узгодили, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору, (у тому числі, але не виключно, наслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі), за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за наступною формулою:

Р=DС* 1500+АС* 150,

в якій, якщо інше не передбачено Договором, елементи мають наступне значення:

"=" - математичний знак "дорівнює";

"*" - математична дія множення;

"+" - математична дія додавання;

"Р" - сума штрафу у гривнях, що підлягає сплаті за день надання послуг, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання або окремих одиниць обладнання: зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього Договору;

"DС" - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв постійного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу;

"АС" - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв змінного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу.

Згідно п. 6.1. цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 включно.

Відповідно до акту приймання-передачі від 20.12.2019 до договору, замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): "2030 IONITY by АЕ CHAdeMO (112А) type 2 (32А*3) / type 1 (40А)".

Як про це зазначає позивач, 19.06.2020 ним було здійснено обстеження обладнання та виявлено неможливість використання зарядного пристрою, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Академіка Булаховського, 2, у зв`язку з відключенням, про що було складено відповідний акт.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом повивач вказує, що відключення обладнання без його згоди свідчить про порушення відповідачем взятих на себе обов`язків, визначених пунктами 1.1 та 2.1 договору, яке призвело до неможливості використання обладнання, у зв`язку з чим, ТОВ "Іоніті" на підставі п. 5.4. договору було нараховано штрафні санкції в розмірі 117 000, 00 грн.

Із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав:

- позивач посилається на "Дублікат" договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019, нібито укладений між ТОВ "Іоніті" та ПП "Автоентерпрайз". Але такий договір в той час не укладався і він має всі ознаки фальсифікації. У зазначеному договорі є посилання на довіреність від 05.07.2019. Відповідач відзначає, що підприємством дійсно була видана довіреність разом з печаткою, водночас, вони були відкликані 27.03.2020. За твердженнями відповідача означена довіреність передбачала укладання договорів та додаткових угод від імені та в інтересах підприємства виключно за умовами погодження таких договорів із директором підприємства у письмовій формі, або шляхом повідомлення на електронну пошту. Однак, такий договір погоджений не був;

- цитата: "позивач фактично визнав, що він самостійно розпочав відключення зарядних станцій, що в подальшому призвело до виходу з ладу останніх. Зазначені оголошення були збережені шляхом виготовлення копій зображень екрану (скріншоти), а також збережені шляхом внесення їх до інтернет-архіву задля уникнення видалення останніх. Таким чином їх можна віднайти за посиланням: https://web.archive.org/ https://www.facebook.com/ionity.ua/posts дата створення архіву 13.10.2020 року".

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, 20.12.2019 сторонами договору був підписаний акт приймання-передачі до договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019, відповідно до якого замовник розміщує, а виконавець надає місце для розміщення наступного обладнання: зарядний пристрій постійного струму для зарядження електромобілів (DC): "2030 IONITY by АЕ CHAdeMO (112А) type 2 (32А*3) / type 1 (40А)", місце розміщення - м. Київ, вул. Академіка Булаховського, 2.

Суд відзначає, що договір про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019 та акт приймання-передачі від 20.12.2019 зі сторони відповідача підписано представником Пальшиним Юрієм Ігоровичем, який діяв на підставі довіреності відповідача від 05.07.2019.

Відповідно до довіреності відповідача від 05.07.2019 на ОСОБА_1 (наданої позивачем), Пальшин Юрій Ігорович уповноважений Приватним підприємством "Автоентерпрайз" бути представником підприємства у всіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені підприємства (відповідача).

Надана суду позивачем копія довіреності відповідача від 05.07.2019 року на Пальшина Юрія Ігоровича містить відмітку про здійснення посвідчувального напису нотаріуса про засвідчення вірності копії з оригіналу документа. Вірність копії з оригіналу документа засвідчена 26.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2422.

Як вбачається зі змісту наявної у матеріалах справи копії довіреності відповідача від 05.07.2019, виданої на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича, останній уповноважений відповідачем бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені відповідача. Для цього Пальшину Юрію Ігоровичу надано право від підприємства укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Слід зазначити, що вказана копія довіреності від 05.07.2019 року (надана відповідачем), крім підпису директора відповідача і печатки Приватного підприємства "Автоентерпрайз", не містить інших доказів автентичності тексту довіреності на дату її видання.

Згідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже, з огляду на встановлені судом під час розгляду даної справи обставини, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність у Пальшина Юрія Ігоровича повноважень на укладення від імені відповідача договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019 та акту приймання-передачі (на час підписання означених документів) на підставі виданої відповідачем довіреності від 05.07.2019.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає доведеною обставину укладення між сторонами договору про надання послуг з розміщення обладнання від 20.12.2019 та акту приймання-передачі та підписання наведених документів уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 Цивільного кодексу України).

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (ст. 246 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем не надано доказів відмови від договору від 20.12.2019, визнання його недійсним та/або вчинення інших дій, які б свідчили про невизнання відповідачем цієї угоди.

Що стосується тверджень відповідача про недійсність дублікату договору, як такого, що не відповідає вимогам до оформлення дублікатів документів, то суд відзначає, що договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними.

Дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц).

Що стосується доводів відповідача щодо відкликання 27.03.2020 довіреності від 05.07.2019 та наявності в діях працівників позивача складу кримінального правопорушення, то такі доводи не приймаються судом до уваги, по перше, з огляду на відсутність вироку суду в кримінальному провадженні, а по друге, відкликання довіреності не свідчить про підписання правочину не уповноваженою особою (на час вчинення такої дії) та не припиняє відповідних господарських правовідносин сторін.

Відтак, суд вказує, що відповідач, уповноваживши ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05.07.2019 на укладення договорів від імені відповідача, прийняв на себе зобов`язання, встановлені вищенаведеним договором.

Разом з тим, судом також враховано, що відповідачем факт наявності між сторонами договірних відносин не заперечується, в той же час і не доводиться жодними доказами наявність договірних відносин на підставі іншого за змістом договору.

Що стосується посилань відповідача щодо пов`язаності ОСОБА_1 та позивача, то суд відзначає слідуюче.

Як було встановлено судом вище ОСОБА_1 був уповноважений діяти від імені відповідача довіреністю від 05.07.2019. Відповідно до умов договору, ПП "Автоентерпрайз" (в інтересах якого діяв ОСОБА_1 ) отримує плату за надання ним послуг з розміщення обладнання позивача, відтак, очевидним є економічний інтерес відповідача, який відповідає предмету його комерційної діяльності.

Відповідно до витягу з ЄДР, копію якого міститься в матеріалах справи, з-поміж здійснюваних ПП "Автоентерпрайз" видів економічної діяльності є зокрема такі: 35.14 Торгівля електроенергією; 33.13 Ремонт і технічне обслуговування електронного й оптичного устатковання; 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устатковання промислового призначення; 68.20. Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н. в. і. у.; 43.21. Електромонтажні роботи.

Таким чином, внаслідок укладення договору, відповідач отримував можливість здійснювати свою господарську діяльність за відповідну ринкову плату.

Стосовно участі ОСОБА_1 в Адвокатському об`єднанні "Олександр Перемежко та Партнери", то суд зазначає, що дане Адвокатське об`єднання не є учасником спірних правовідносин, не залучене до взаємовідносин сторін навіть й опосередковано, у зв`язку з чим повідомлення відповідача про участь ОСОБА_1 в адвокатському об`єднанні є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Разом з тим, про безпідставність таких тверджень відповідача свідчить й рішенням № 254/2020 дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 13.10.2020, яким встановлено непідтвердженість заяви (скарги) директора ПП "Автоентерпрайз" Ніконова Дмитра Анатолійовича, а також відсутність підстав для порушення дисциплінарної справи стосовно адвоката Пальшина Ю.І.

Як зазначено в даному рішенні КДКА Київської області, твердження скаржника не знайшли свого підтвердження, а звинувачення адвоката не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору від 20.12.2019, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ст. 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (ст. 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

За умовами ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Про що вказувалося судом вище, в п. 5.4. договору сторонами погоджено, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору, (у тому числі, але не виключно, наслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі), за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за визначеною в даному пункті формулою.

19.06.2020 позивачем було здійснено обстеження обладнання та виявлено неможливість використання зарядного пристрою, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Академіка Булаховського, 2, у зв`язку з його відключенням, про що було складено відповідний акт обстеження за підписами: директора ТОВ "Іоніті" С.В. Гулей та монтажника електричного устаткування О.В. Ступак, які у свою чергу скріплені відтиском печатки товариства.

Втім, позивач відзначає, що не давав, ані усної, ані письмової згоди на відключення обладнання та жодним іншим чином не погоджував можливість і необхідність відключення з відповідачем або іншими особами. Навпаки, ТОВ "Іоніті" розраховувало на безперебійну можливість використання обладнання у власній господарській діяльності, і саме з метою забезпечення виконання цього наміру й було укладено договір з ПП "Автоентерпрайз".

Що стосується посилань відповідача на повідомлення, які містяться на сторінці у соціальній мережі Facebook, суд погоджується з твердженнями позивача, що зі змісту повідомлень вбачається, що мова йде про "відключення в мережі AUTOENTERPRISE". За своєю суттю це є зовсім іншою обставиною, ніж ті, що вказують на порушення відповідачем умов договору. Відключення в мережі AUTOENTERPRISE передбачає припинення білінгового обліку зарядних пристроїв: тобто відключення від системи обліку електроенергії, яка споживається кожним зарядним пристроєм, а також грошових коштів, належних до сплати за надання послуг із заряджання електромобіля.

Тоді, як у договорі, мова йде про відключення зарядних пристроїв від електричної мережі або припинення їх електричного живлення.

Наведені повідомлення не вказують на відключення зарядних пристроїв позивача від електричної мережі, а тим більше не свідчать про самостійне відключення їх позивачем, у зв`язку з чим посилання відповідача на такі повідомлення, не є належним доказом у даній справі.

Крім того, суд також звертає увагу, що повідомлення 04-06 травня 2020 року не входять до спірного періоду, у зв`язку з чим не можуть бути підтвердженням причин відключення обладнання 19.06.2020.

В пункті 2.1. договору сторонами погоджено обов`язки виконавця, зокрема: отримувати письмову згоду замовника на розміщення на об`єктах, на яких розміщується обладнання, власного та/або орендованого майна, у тому числі з метою проведення гарантійного та іншого ремонту обладнання; забезпечити відсутність розміщеного без письмової згоди замовника майна інших осіб на об`єктах, на яких розміщується обладнання; забезпечити підключення обладнання до електричної мережі; забезпечити охорону обладнання від викрадення, пошкодження, знищення; не переміщувати та не демонтувати обладнання з місця розміщення обладнання; у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

Таким чином, суд презюмує, що на відповідача покладений обов`язок забезпечення певних обставин, (забезпечення відсутності майна інших осіб на об`єктах, на яких розміщується обладнання позивача; підключення обладнання до електричної мережі; охорони обладнання від викрадення, пошкодження, знищення), передбачає вжиття відповідачем всіх необхідних і можливих заходів для настання та існування таких обставин. Тобто, відповідач зобов`язаний був здійснювати контроль за функціонуванням обладнання позивача і його захист від обставин, що зумовлюють неможливість використання обладнання у господарській діяльності ТОВ "Іоніті".

Водночас, для встановлення порушення обов`язку відповідача (виконавця), достатньо встановити факт ненастання або припинення існуючих відповідних обставин, зокрема, порушення обов`язку забезпечити підключення обладнання позивача (замовника) до електричної мережі, яке настає у будь якому випадку відключення такого обладнання від електричної мережі, незважаючи від того, за яких обставин чи якими особами було відключено обладнання.

Отже, актом обстеження обладнання від 19.06.2020 було встановлено відключення обладнання, що у свою чергу унеможливило його використання, тобто, відповідачем порушено обумовлені договором, а саме, його п. 2.1. зобов`язання, зокрема, допущено порушене зобов`язання із забезпечення безперебійного електричного живлення обладнання замовника та отримання письмового дозволу замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

Також, актом обстеження обладнання від 30.11.2020 було встановлено відсутність модемів, що належать ТОВ "Іоніті", і виявлено наявність сторонніх модемів .

На підтвердження факту належності та розміщення вказаного обладнання позивачу, останій надає "Робочий проект улаштування мережі живлення зарядних пристроїв для зарядки електромобілів за адресою м. Київ, вул. Академіка Булаховського, 2", виконаний ТОВ "Істок-2003" на замовлення ТОВ "Іоніті" в 2019році.

Разом з тим, суд акцентує увагу на тому, що ані умовами договору, ані чинним законодавством не встановлено обов`язку складання актів обстеження обладнання за участю відповідача. Більш того, обов`язку надсилання позивачем такого акту відповідачу договором також не встановлено.

У свою чергу, відповідачем жодних доказів, щоб свідчили про належне виконання умов договору суду не надано, як і не надано доказів про вжиття необхідних заходів для недопущення порушень, факту щодо відключення обладнання позивача, відповідачем спростовано не було.

Більш того, представник відповідача в судовому засіданні не зміг відповісти хто є власником вказаного обладнання, чи знаходиться на орендованій ним ділянці за адресою м. Київ, вул. Академіка Булаховського, 2 його обладнання чи обладнання третіх осіб.

Відтак, судом перевірено порядок обрахунку штрафних санкцій за порушення відповідачем умов договору, зробленого позивачем, та встановлено, що останній відповідає умовам договору, а тому із відповідача підлягає стягненню на користь позивача штраф в розмірі 117 000, 00 грн з розрахунку P = (1*1500+0*150)*78, де: Р - сума штрафу у гривнях; 1*1500 - сума штрафу за один день неможливості використання зарядних пристроїв постійного струму; 0*150 - сума штрафу за один день неможливості використання одного зарядного пристрою змінного струму, враховуючи, що за договором не передавались зарядні пристрої змінного струму; 78 - кількість днів неможливості використання обладнання (з 19.06.2020 по 04.09.2020 включно). Відповідач не заперечив зроблений позивачем обрахунок штрафних санкцій (в тому числі, використані у ньому показники), власний контррозрахунок суду не надав.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зроблені у рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом в ході розгляду справи обставин.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" - задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Автоентерпрайз" (61054, Харківська обл., м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд. 271 А, офіс 2; ідентифікаційний код 40119580) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (01133, м. Київ, вул. Євгенія Коновальця, будинок 36 Д, офіс 6; ідентифікаційний код 42153109) заборгованість зі сплати штрафних санкцій в розмірі 117 000 (сто сімнадцять тисяч) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 (дві тисячі сто два) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 21.04.2021

Суддя Д.О. Баранов