РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2021Справа № 910/4023/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального провадження матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" вул.Заводська 9, м.Миколаїв, 54000

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" вул.Тверська 5, м. Київ, 03150

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сісайд Термінал" 54020, Миколаївська область, місто Миколаїв, ВУЛИЦЯ ГРОМАДЯНСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 1/1

про визнання правочинів недійсними

Представники сторін:

Від позивача: Гудій В.В. - ордер № 1025227 від 21.02.2020 року;

Від відповідача: Миргородова О.Ю. - ордер № 521632 від 14.08.2020 року;

Від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання правочину недійсним, а саме визнати недійсним правочин, вчинений Акціонерним товариством "Українська залізниця" щодо затримки вагонів потягів № 1995 індекс 4452-013-4156, який оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" № 13 від 10.11.2019 року та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а № 5, № 2 на станції Долинська, в частині віднесення затримки на відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність у відповідача правових підстав згідно пункту 9 Правил користування вагонами та контейнерами, які затверджені наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999 року, на видачу наказу № 13 від 10.11.2019 року, за відсутності вини позивача у затримці вагонів, та неправомірне подальше зазначення в Актах про затримку вагонів за формою ГУ-23а причини затримки з посланням на відповідний наказ.

Також разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування у відповідача доказів (документів) згідно ст. 81 ГПК України, а саме засвідчених копій наказу про затримку потягу № 1995 індекс 4452-013-4156 № 13 від 10.11.2019 року, договору № 4/97 між ПАТ "Укрзалізниця" та ТОВ "Сісайд Термінал" про експлуатацію залізничної під`їздної колії з додатковою угодою до нього, Єдиного технологічного процесу роботи ТОВ "Сісайд Термінал" і станції Миколаїв - Вантажний.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2020 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4023/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 29.04.2020 року.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, судове засідання, призначене на 29.04.2020 року, не відбулось.

Судом прийнято до уваги, що Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями), з урахуванням внесених змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" та змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів № 424 від 29.05.2020, та змінами внесеними згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №500 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" установлено з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року на усій території України карантин.

Також судом враховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" щодо введення адаптивного карантину, зокрема, враховуючи постанову КМУ від 03.06.2020 року №435 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392", якою передбачено послаблення частини карантинних обмежень, в тому числі, починаючи з 11.05.2020 року відновлено діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів, з 22.05.2020 року відновлено роботу громадського транспорту, а з 25.05.2020 року - роботу метрополітенів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 року підготовче засідання призначено на 30.07.2020 року.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 30.07.2020 року через канцелярію суду 27.04.2020 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву, які судом долучені до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду 28.05.2020 року від позивача надійшла заява б/н від 26.05.2020 року про зміну предмету позову разом з доказами направлення її на адресу відповідача та доказами сплати судового збору в сумі 35734,00 грн., в якій позивач з посиланням на однорідність правочинів, з метою запобігання ймовірності ухвалення різних рішень за однакових обставин та процесуальної економії змінює предмет позову та просить суд: визнати недійсними правочини, вчиненні акціонерним товариством «Українська залізниця» щодо затримки вагонів потягів:

- №1995 індекс 4452-013-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №13 від 10.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №5, №2 на станції Долинська;

- №1987 індекс 4292-009-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №14 від 10.11.2019 та засвідченого актом про затримку вагонів ГУ-23а №4 на станції Долинська;

- №1983 індекс 4288-002-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №15 від 10.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №44, №33 на станції Миколаїв;

- №1984 індекс 3275-014-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №20 від 11.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №10, №4 на станції ім. Т. Шевченка;

- №1989 індекс 4457-070-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №21 від 12.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №16, №19 на станції Гороховка;

- №1901 індекс 4290-048-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №24 від 12.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №43, №32 на станції Миколаїв;

- №1984 індекс 4288-001-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №19 від 11.11.2019 та засвідченого актом про затримку вагонів ГУ-23а №12 станції ім. Т. Шевченка;

- №1998 індекс 3251-012-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №29 від 13.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №8, №5 на станції ім. Т. Шевченка;

- №1979 індекс 4292-011-156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №25 від 12.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №1, №3 на станції Сахарна;

- №1989 індекс 3238-009-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №30 від 13.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №2, №2 на станції Сахарна;

- №1993 індекс 4452-019-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №31 від 13.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №2, №1 на станції Казанка;

- №1985 індекс 4457-074-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №35 від 14.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №2, №3 на станції Шарівка;

- №1981 індекс 4452-020-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №36 від 14.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №23, №17 на станції Горохівка;

- №1987 індекс 4288-003-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №37 від 15.11.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №20, №18 на станції Горохівка;

- №1111 індекс 4290-010-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №1096 від 22.12.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №2, №2 на станції Прилуки;

- №1982 індекс 4452-089-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №11 від 24.12.2019 та засвідченого актами про затримку вагонів ГУ-23а №24, №2 на станції Кульбакине;

- №1902 індекс 4485-030-4156, оформленого наказом Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №1104 від 23.12.2019 та засвідченого актом про затримку вагонів ГУ-23а №1 на станції Полтава-Київська,

в частині віднесення затримки на відповідальність товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія». Заява судом долучена до матеріалів справи.

Окрім цього через канцелярію суду 24.07.2020 року від позивача надійшло клопотання б/н від 24.07.2020 року про витребування у відповідача якісних копій документів, якими оформлялась затримка вагонів потягів і які позивач просить суд визнати недійсними в заяві про зміну предмету позову, та 29.04.2020 року - клопотання про відкладення підготовчого засідання. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 30.07.2020 року подане позивачем одночасно з позовною заявою клопотання про витребування доказів згідно ст. 81 ГПК України, в якому останній просить суд витребувати у відповідача докази , а саме засвідчені копій наказу про затримку потягу № 1995 індекс 4452-013-4156 № 13 від 10.11.2019 року, договору № 4/97 між ПАТ "Укрзалізниця" та ТОВ "Сісайд Термінал" про експлуатацію залізничної під`їзної колії з додатковою угодою до нього, Єдиного технологічного процесу роботи ТОВ "Сісайд Термінал" і станції Миколаїв - Вантажний, судом вказане клопотання задоволено ухвалою від 30.07.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 року підготовче засідання відкладено на 20.08.2020 року, за ініціативою суду залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Сісайд Термінал" (54020, Миколаївська область, місто Миколаїв, ВУЛИЦЯ ГРОМАДЯНСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 1/1; ), а також за клопотанням позивача витребувано у відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" належним чином засвідчені копії документів.

Також судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 20.08.2020 року від відповідача 30.07.2020 року надійшов відзив на позовну заяву б/н від 30.07.2020 року, в якому АТ "Українська залізниця" за результатами ознайомлення з позовною заявою та заявою позивача про зміну предмету позову заперечує проти позовних вимог, посилаючись на затримку вагонів на підходах до станції з дотриманням порядку, визначеного Правилами користування вагонами та контейнерами, а також наголошуючи на залученні позивачем для подавання вагонів на під`їзну колію Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" Товариство з обмеженою відповідальністю "Сісайд Термінал", та, як наслідок, покладення саме на позивача відповідальності за наслідки неналежного виконання вказаною особою обов`язку з подачі та забирання вагонів на під`їзну колію Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" та сприченені цим наслідки. Окрім цього відповідач заперечує проти заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 200000,00 грн. як таких, що неспівмірні з предметом позову та складністю справи, а також часом, витраченим адвокатом на виконання необхідної роботи. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Від позивача 10.08.2020 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив б/н від 04.08.2020 року разом з доказами направлення на адресу відповідача, в якій позивач зазначає про ненадання відповідачем належних та допустимих доказів як на підтвердження фактів, які стали підставою для покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" відповідальності за затримки вагонів на підходах до станції Миколаїв - Вантажний, так і на підтвердження відсутності вини залізниці у такій затримці. Відповідь на відзив разом з доказами її надсилання на адресу відповідача та третьої особи судом долучено до матеріалів справи.

На виконання вимог ухвали суду від 30.07.2020 року від відповідача 17.08.2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання № ПЮ-14/1977 від 14.08.2020 року про долучення витребуваних судом документів. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

Також в судовому засіданні 20.08.2020 року уповноваженим представником позивача подано клопотання б/н від 20.08.2020 року про долучення доказів направлення на адресу третьої особи копії позовної заяви та заяви про зміну предмету позову. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів справи долучені.

Розглянувши в судовому засіданні 20.08.2020 року подану позивачем 28.05.2020 року заяву б/н від 26.05.2020 року про зміну предмету позову, з огляду на те, що зміна предмету позову, шляхом доповнення раніше заявленої вимоги про визнання недійсним правочину, вчиненого АТ "Українська залізниця" щодо затримки вагонів потягів № 1995 індекс 4452-013-4156, який оформлено наказом РФ "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" № 13 від 10.11.2019 року, 16 позовними вимогами про визнання недійсними аналогічних правочинів, вчинених АТ "Українська залізниця" щодо затримки вагонів інших потягів, оформлених, відповідно, наказами РФ "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця", шляхом об`єднання їх з первісними позовними вимогами в межах однієї позовної заяви, відповідна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце новий предмет позову, з урахуванням якого здійснюється розгляд спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів з ініціативи суду, відкладено підготовче засідання на 17.09.2020 року та задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні 17.09.2020 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/4023/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 22.10.2020 року.

Проте судове засідання, призначене на 22.10.2020 року, у зв`язку з перебування судді Селівона А.М. на лікарняному не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 року засідання з розгляду справи по суті призначено на 23.12.2020 року.

В судовому засіданні з розгляд у справи по суті 23.12.2020 року судом протокольно оголошено перерву до 10.02.2021 року.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи 10.02.2021 року суду не надано.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи в судових засіданнях по розгляду справи по суті до суду не надходило.

В судові засідання з розгляду справи по суті 23.12.2020 року та 10.02.2021 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача, уповноважений представник тертіьої особи в судові засідання не з`явився.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення третьої особи про розгляд судом справи по суті на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали господарського суду від 17.09.2020 року про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті та призначення судового засідання від 13.11.2020 року були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження третьої особи, а саме: 54020, Миколаївська область, місто Миколаїв, ВУЛИЦЯ ГРОМАДЯНСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 1/1, та яка співпадає з місцезнаходженням третьої особи за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим докази отримання третьою особою ухвали суду від 16.11.2020 року потовим відділенням зв`язку станом на час проведення судового засідання 23.12.2020 року до суду не повернуто.

Згідно отриманої судом на запит з офіційного сайту АТ "Укрпошта" інформації щодо відстеження пересилання № 621 станом на 23.11.2020 року вказане поштове відправлення не вручене під час доставки з інших причин.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження третьої особи, матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того згідно п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/18).

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду про призначення судового засідання з розгляду справи по суті у справі № 910/4023/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою повідомлення третьої особи про розгляд справи по суті судом.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сісайд Термінал" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, третьою особою не надано будь-яких письмових пояснень щодо суті спору та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, а також не забезпечено явку свого уповноваженого представника, за відсутності клопотань про відкладення судового засідання суд на підставі ч. 1 ст. 202 ГПК України дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності представника третьої особи, виключно за наявними матеріалами.

У судових засіданнях 23.12.2020 року та 10.02.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях 23.12.2020 року та 10.02.2021 року проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 10.02.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення уповноважених представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судмо за матеріалами справи, 17 червня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОФКО АГРІ РЕСОРСІЗ Україна» (замовник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" (далі - ТОВ "ДССК", позивач у справі, виконавець за договором) укладено Договір №71/170619 з надання послуг з накопичування та перевантаження вантажів, за умовами якого ТОВ "ДССК" зобов`язується надати, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги з накопичування та перевантаження вантажів замовника, та які включають послуги з організації та здійснення операцій з приймання, зважування, розвантаження та обліку залізничних вагонів на терміналі з вантажем замовника, накопичення суднової партії в критих складах терміналу, на території причалів №1 та №2 Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», які межують з залізничною станцією Миколаїв-Вантажний Одеської залізниці.

При цьому за умовами п. 2.3 вказаного Договору в його рамках виконавець - ТОВ "ДССК" діє від імені, за рахунок, за дорученням, заявками, заявками - розпорядженнями замовника тощо, та згідно п.п. 4.1.1.п.4.1 вказаного договору позивач виступає одержувачем та відправником усіх вантажів.

Стаття 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 306 Господарського кодексу України, встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з приписами частини 5 статті 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про залізничний транспорт» законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з законів України «Про транспорт», «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

У відповідності до частини 2 статті 3 Закону України «Про залізничний транспорт» нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно частини 3 статті 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Протягом листопада-грудня 2020 року Акціонерним товариством "Українська залізниця" на підставі залізничних накладних №44440238, №44445922, №44431492, №44455319, №32697203, №44449957, №44428571, №44464071, №32742181, №32742173, №32749186, №44469583, №44479004, №44479160, №44469583, №44487239, №44825065, №44824878, №44825792, №44820330, №44828887 здійснювалось перевезення вантажу за замовленнями різних відправників (ТОВ "Агротермінал Констракшн", ТОВ "Промвагонтранс", ТОВ "Зертек", ТОВ "УТЛ-2", на станцію призначення Миколаїв-Вантажний Одеської залізниці, одержувачем якого визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ДССК» в квоту Соfсо Resources S.А. Копії вказаних накладних наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що за своїм змістом та правовою природою зазначені правовідносини у сфері перевезення регулюються нормами глави 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Загальні умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Законом України «Про транспорт», Законом України «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, та іншими актами законодавства України, зокрема, Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, Правилами приймання вантажів до перевезення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року за № 861/5082, Правилами видачі вантажів, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року за № 862/5083, Правилами обчислення термінів доставки вантажу, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644.

Згідно з визначенням пункту 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457, статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (пункт 3 Статуту).

Відповідно до підпункту «а» пункту 5 Статуту Правила перевезення вантажів (далі - Правила) є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

За змістом частини 2 статті 307 Господарського кодексу України та частини 2 статті 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами)) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Оформлення накладної має здійснюватися у відповідності до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 863/5084, та згідно з пунктом 1.1. Правил оформлення перевізних документів на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил.

У разі пред`явлення до перевезення вантажу груповою відправкою або маршрутом відправник додає до накладної відомість вагонів (додаток 2 до цих Правил) або відомість вагонів і контейнерів, що перевозяться маршрутом (групою) за накладною (додаток 4 до Правил перевезення вантажів в універсальних контейнерах, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 № 542, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 10.09.2001 за № 798/5989). У відповідності до цих Правил накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП)). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем. Накладна у паперовому вигляді є відображенням її електронної копії, яка обов`язково надається на станцію відправлення одночасно з накладною у паперовому вигляді.

Окрім цього, як визначено пунктом 5.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 року № 17, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.02.2015 року за № 168/26613 (далі - Правила експлуатації власних вантажних вагонів), перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів.

Відповідно до пунктів 22, 23 Статуту за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

При цьому за приписами пункту 3 Статуту дія останнього поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях

Отже, з урахуванням наявності залізничних накладних №44440238, №44445922, №44431492, №44455319, №32697203, №44449957, №44428571, №44464071, №32742181, №32742173, №32749186, №44469583, №44479004, №44479160. №44469583. №44487239, №44825065, №44824878, №44825792, №44820330, №44828887 як основного перевізного документу та форми договору перевезення вантажів між вантажовідправниками (замовниками перевезень) і залізницею, суд зазначає, що у спірних правовідносинах позивач - ТОВ «ДССК» за відсутності договірних стосунків з вантажовідправниками та згідно умов вищезазначеного Договору №71/170619 з надання послуг з накопичування та перевантаження вантажів від 17.06.2019 року виступає як третя особа - одержувач вантажу, що зумовлює відповідні права та обов`язки останнього.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДССК» як замовник на підставі Договору № ST-16 про надання послуг (виконання робіт), пов`язаних з обробкою вагонів від 06.06.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи, користувалось послугами Товариства з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал» (виконавець за договором, третя особа у справі), яке, зокрема, подавало та забирало залізничні вагони з приймально-здавальних колій порту на вантажні фронти ТОВ «ДССК», по залізнично-під`їзним коліям станції Миколаїв - Вантажний, що, відповідно, забезпечувало виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ДССК" умов Договору №71/170619 з надання послуг з накопичування та перевантаження вантажів від 17.06.2019 року.

В свою чергу ТОВ «Сісайд Термінал» експлуатувало залізничні під`їзні колії АТ «Українська залізниця» на підставі договору, укладеного з відповідачем.

Зокрема, як свідчать матеріали справи, 23 травня 2018 року між ТОВ «Сісайд Термінал» як користувачем та АТ "Українська залізниця" укладено Договір № 4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, за умовами якого користувачем експлуатується під`їзна колія (згідно договорів про встановлення права сервітуту від 30.11.2012 року № 10-А та від 11.07.2013 року №9-А), що примикає до станції Миколаїв - Вантажний, встановлено умови такої експлуатації та порядок здійснення ТОВ «Сісайд Термінал» діяльності з обробки вантажів у Миколаївському морському торговельному порту та надання послуг, зокрема, з подачі-забирання вагонів, маневрових робіт, зважування вагонів до 31.05.2019 року.

Згідно п. 14 зазначеного Договору вагони подаються контрагентам користувача, зокрема, ТОВ "ДССК".

Додатковою угодою № 1 від 31.05.2019 року термін дії договору визначено з 29.05.2018 року до 01.07.2019 року включно.

Також 18.08.2018 року було затверджено Єдиний технологічний процес роботи Товариства з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал» і станції Миколаїв - Вантажний регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця»

Поряд із цим у зв`язку з закінченням строку дії Договору №4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 23.05.2018 року та неможливістю вирішення сторонами питання щодо продовження дії останнього в добровільному порядку шляхом узгодження відповідних додаткових угод та протоколів розбіжностей, питання продовження строку дії Договору №4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 23.05.2018 року було предметом судового розгляду у справі № 910/11693/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (про визнання укладеною додаткової угоди від 1 липня 2019 року до підписаного між сторонами договору від 29 травня 2018 року № 4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії у запропонованій позивачем редакції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2019 року у справі №910/11693/19 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал» про забезпечення позову задоволено. До вирішення спору по суті зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця», його посадових та службових осіб, виконувати умови договору від 29.05.2018 року № 4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії. До вирішення спору по суті зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця», його посадових та службових осіб виконувати Єдиний технологічний процес роботи товариства з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал» і станції Миколаїв-Вантажний регіональної філії «Одеська Залізниця» ПАТ «Українська залізниця», затверджений 18.06.2018 року.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2019 року вказана ухвала про забезпечення позову скасована.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 року у справі № 910/11693/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В свою чергу, як зазначає позивач в позовній заяві та не заперечується відповідачем, звернення ТОВ «ДССК» до АТ «Укрзалізниця» щодо укладення прямого договору з АТ «Укрзалізниця» на подавання-забирання вагонів з залізничної під`їзної колії залишались без реагування.

Зокрема, ТОВ «ДССК» вживались заходи, спрямовані на укладення з АТ «Українська залізниця» прямого договору про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію для недопущення затримок в подаванні-забиранні вагонів, що підтверджується листами ТОВ «ДССК» від 31.05.2019 року №385/19, від 27.06.2019 року №392, від 11.09.2019 року №11-09/03 та не заперечується відповідачем.

Окрім цього відповідач листом № ДН-5/07/662 від 29.08.2019 року повідомив позивача про припинення з 01.09.2019 року договірних відносин з ТОВ «Сісайд Термінал» та необхідність вирішення питання оплати додаткових зборів безпосередньо між залізницею та позивачем.

Листом від 08.11.2019 року №08/11-04 ТОВ «Сісайд Термінал» повідомило ТОВ «ДССК», що ТОВ «Сісайд Термінал» критично обмежено у технічній можливості надання послуг контрагентам відповідно до існуючих потреб у послугах з подачі - забирання вагонів у Миколаївському морському порту» внаслідок дій АТ «Українська залізниця».

Листом від 12.11.2019 року №ДН5-07/887 відповідач повідомив позивача, що на території Миколаївського морського порту склалась скрутна ситуація із можливістю забезпечення стивідорних компаній та контрагентів порту послугою подавання та забирання вагонів під вантажні операції на вантажні фронти і запропоновано ТОВ «ДССК» провести обстеження умов роботи вантажних фронтів ТОВ «ДССК» для укладення договору про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України "Про залізничний транспорт" перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень.

Умови та порядок організації перевезень, у тому числі в прямому змішаному сполученні, за участю залізничного та інших видів транспорту, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Абзацом 2 пункту 64 Статуту залізниць визначено, що для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування призначено під`їзні колії. Взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під`їзних колій визначаються договором. Порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під`їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів) (абзаци 1, 4 пункту 71 Статуту залізниць).

Відповідно до пункту 73 Статуту залізниць України порядок обслуговування контрагентів - підприємств, що мають у межах залізничної під`їзної колії іншого підприємства свої склади або залізничні колії, які до неї примикають, встановлюється договорами, що укладаються без участі залізниці, безпосередньо між контрагентами і підприємством, якому належить залізнична під`їзна колія. Відповідальність перед залізницею за користування вагонами контрагентом, збереження вантажів та вагонів несе підприємство, якому належить залізнична під`їзна колія.

Отже, як встановлено судом, між АТ «Українська залізниця» та ТОВ "ДССК" 14.11.2019 року укладено Договір №ДН5-5/32 про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію при станції Миколаїв-Вантажний регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця", згідно умов якого, Статуту залізниць України, Правил перевезення вантажів здійснюється подача, доставлення на місця навантаження, вивантаження і забирання вагонів з під`їзної колії, яка належить залізниці, позивачу, ДП "Миколаївський морський торговельний порт" та Миколаївській філії ДП "Адміністрація морських портів України".

Згідно п. 14 вказаного Договору позивач сплачує залізниці плату, зокрема, за користування вагонами, зберігання і охорону вантажів у вагонах, що з вини підприємства або його вантажоодержувачів простоюють на коліях станції та на підходах до неї у "кинутих" або затриманих поїздах в очікуванні відновлення їх руху.

Відповідно до п. 16 вказаного Договору у разі неприйняття вагонів на під`їзну колію (при їх наявності) позивач несе відповідальність за затримку вагонів на станції та на під`їздах до неї, згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами.

Згідно статті 10 Закону України «Про залізничний транспорт» розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами

Пунктом 41 Статуту визначено, що залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно з пунктом 1.1. Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року за № 865/5086 (далі - Правил обчислення термінів доставки вантажу), визначено терміни, в які залізниці зобов`язані доставляти вантажі за призначенням, зокрема, відповідно до підпункту 1.1.1 у разі перевезення вантажною швидкістю: маршрутними відправками; вагонними відправками та відправками у великотоннажних контейнерах; дрібними відправками та відправками в середньотоннажних контейнерах, терміни доставки вантажу обчислюються виходячи з 1 (однієї) доби на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та 1 доба за кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок.

Відповідно до пункту 1.2 цих Правил термін доставки вантажу визначається виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата. Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах (пункт 2.1. Правил обчислення термінів доставки вантажу).

При цьому згідно пункту 2.4 Правил обчислення термінів доставки вантажу терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

У відповідності до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажу у разі затримки вантажу в процесі перевезення термін доставки збільшується на термін: виконання митних та інших адміністративних правил; тимчасової перерви в перевезенні, яка трапилася не з вини залізниці; необхідний для ветеринарного огляду та напування тварин; вивантаження зайвої маси, виправлення навантаження або упаковки, а також на перевантаження, які трапилися з вини відправника; інших затримок, які трапились з вини відправника чи одержувача. Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

За приписами пункту 8 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 862/5083, оформлення видачі вантажу засвідчується календарним штемпелем станції у відповідній графі накладної і дорожньої відомості. Датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці, або дата подачі вагона під вивантаження, якщо вона здійснюється одержувачем на місцях загального або не загального користування.

Як встановлено судом та зазначено позивачем в позовній заяві, вантаж, що прямував за спірними залізничними накладними, відповідачем доставлено на станцію Миколаїв-Вантажний та видано вантажоодержувачу - ТОВ "ДССК" після закінчення встановленого терміну доставки, про що свідчать календарні штемпелі прибуття вантажу у графі 51 та видачі вантажу у графі 52 залізничний накладних.

Відповідно до пункту 9 Правил користування вагонами і контейнерами, які затверджені наказом Міністерства транспорту України №113 від 25.02.1999 року (далі - Правила) про затримку вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення залізниця видає наказ (додаток 4 до Правил). Наказ підписується посадовою особою, визначеною начальником залізниці.

Згідно пункту 10 Правил облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією (форми ГУ-23а). Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у «Повідомленні про затримку вагонів» (додаток 5) до інформаційно - обчислювального центру залізниці та на станцію призначення.

Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв`язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником).

У відповідності до п. 12 Правил загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі затримки їх на підходах до припортових станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів.

На станціях, на яких затримувались вагони на підходах до станції Миколаїв- Вантажний, з посиланням на наказ про затримку поїзда, складались акти про затримку вагонів форми ГУ-23а.

Поряд із цим, як наголошує позивач в позовній заяві та свідчать матеріали справи, з 09.11.2019 року на станції Миколаїв - Вантажний почалась затримка направлених на адресу позивача потягів, що оформлялось Актами загальної форми за формою ГУ-23 з віднесенням на відповідальність ТОВ «Сісайд-Термінал», які не містять посилань на найменування позивача та/або представників позивача. В свою чергу виходячи з матеріалів справи, зокрема, зі змісту складених відповідачем за участі комерційних агентів актів загальної форми ГУ-23, які підписані із зауваженнями, за відсутності доказів на підтвердження повноважень вказаних осіб на вчинення відповідних дій з підписання актів загальної форми суд позбавлений можливості дійти висновку про строки надання таких актів працівникам ТОВ «ДССК».

На переконання позивача зупинка вагонів на станції Миколаїв-Вантажний спричинена, зокрема, відсутністю налагодженого документообороту та процесу взаємодії між учасниками перевезень, та, зокрема, не вчасним укладенням залізницею договору з позивачем про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію при станції Миколаїв-Вантажний.

В подальшому, здійснюючи оформлення затримки відповідними наказами та актами про затримку вагонів на підходах до станції Миколаїв - Вантажний, в документах залізницею саме Товариство з обмеженою відповідальністю «ДССК» зазначалось особою, з вини якої сталась затримка.

Зокрема, Акціонерним товариством "Українська залізниця" засвідчені факти затримки вагонів потягів:

- №1995 індекс 4452-013-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №13 від 10.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №5, №2 від 10.11.2019 на станції Долинська;

- №1987 індекс 4292-009-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №14 від 10.11.2019 та засвідчено актом про затримку вагонів ГУ-23а №4 від 22.11.2019 року на станції Долинська;

- №1983 індекс 4288-002-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №15 від 10.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №44 від 10.11.2019 року, №33 від 21.11.2019 року на станції Миколаїв;

- №1984 індекс 3275-014-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №20 від 11.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №10 від 11.11.2019 року, №4 від 23.11.2019 року на станції ім. Т. Шевченка;

- №1989 індекс 4457-070-4156, оформленого наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерно товариства "Українська залізниця" №21 від 12.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №16 від 23.11.2019 року, №19 від 12.11.2019 року на станції Гороховка;

- №1901 індекс 4290-048-4156, оформленого наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерно товариства "Українська залізниця" №24 від 12.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №43 від 12.11.2019 року, №32 від 20.11.2019 року на станції Миколаїв;

- №1984 індекс 4288-001-4156, оформленого наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерно товариства "Українська залізниця" №19 від 11.11.2019 та засвідчено актом про затримку вагонів ГУ-23а №12 від 22.11.2019 року станції ім. Т. Шевченка;

- №1998 індекс 3251-012-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №29 від 13.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №8 від 13.11.2019 року, №5 від 23.11.2019 року на станції ім. Т. Шевченка;

- №1979 індекс 4292-011-156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №25 від 12.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №1 від 12.11.2019 року, №3 від 26.11.2019 року на станції Сахарна;

- №1989 індекс 3238-009-4156, оформленого наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерно товариства "Українська залізниця" №30 від 13.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №2 від 23.11.2019 року, №2 від 13.11.2019 року на станції Сахарна;

- №1993 індекс 4452-019-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №31 від 13.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №2 від 13.11.2019 року, №1 від 25.11.2019 року на станції Казанка;

- №1985 індекс 4457-074-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №35 від 14.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №2 від 14.11.2019 року, №3 від 26.11.2019 року на станції Шарівка;

- №1981 індекс 4452-020-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №36 від 14.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №23 від 14.11.2019 року, №17 від 24.11.2019 року на станції Горохівка;

- №1987 індекс 4288-003-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №37 від 15.11.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №20 від 15.11.2019 року, №18 на станції Горохівка;

- №1111 індекс 4290-010-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №1096 від 22.12.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №2 від 22.12.2019 року, №2 від 02.01.2020 року на станції Прилуки;

- №1982 індекс 4452-089-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №11 від 24.12.2019 та засвідчено актами про затримку вагонів ГУ-23а №24 від 24.12.2019 року, №2 від 02.01.2020 року на станції Кульбакине;

- №1902 індекс 4485-030-4156, оформлено наказом Регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" №1104 від 23.12.2019 та засвідчено актом про затримку вагонів ГУ-23а №1 від 23.12.2019 року на станції Полтава-Київська.

Окрім цього судом встановлено за матеріалами справи, що на станції Миколаїв-Вантажний Одеської залізниці відповідачем в період з 09.11.2019 року по 21.11.2019 року оформлялись Акти загальної форми на віднесення на відповідальність вантажовласника ТОВ "Сісайд Термінал", а саме: № 7658 від 09.11.2019 року; № 7710 від 10.11.2019 року; № 7804 від 12.11.2019 року; № 7840 від 13.11.2019 року; № 7867 від 15.11.2019 року; № 7877 від 15.11.2019 року; № 7873 від 15.11.2019 року; № 7869 від 15.11.2019 року; №7912 від 15.11.2019 року; № 7911 від 15.11.2019 року; № 7892 від 15.11.2019 року; №7907 від 15.11.2019 року; № 7904 від 15.11.2019 року; № 8027 від 17.11.2019 року; №7988 від 17.11.2019 року; № 8031 від 17.11.2019 року; № 8075 від 18.11.2019 року; №8082 від 18.11.2019 року; № 8065 від 18.11.2019 року; № 8081 від 18,1 1.2019 року; №8077 від 18.11.2019 року; № 8076 від 18.11.2019 року; № 8073 від 18.11.2019 року; №8125 від 20.11.2019 року; № 8150 від 20.11.2019 року; № 8151 від 20.11.2019 року; № 8148 від 20.11.2019 року; № 8158 від 21.11.2019 року; № 8154 від 21.11.2019 року, в якості обставин, що викликали складання акту в яких зазначено "затримка вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції з вини клієнта".

За доводами позивача, що не заперечується відповідачем, вагони потягів, в яких перевозився вантаж за спірними накладними, затримувались відповідачем на підходах до станції Миколаїв-Вантажний відповідно до наказів залізниці №13 від 10.11.2019 року, №14 від 10.11.2019 року, №15 від 10.11.2019 року, № 19 від 11.11.2019 року, №20 від 11.11.2019 року, №21 від 12.11.2019 року, № 24 від 12.11.2019 року, №25 від 12.11.2019 року, №29 від 13.11.2019 року, №30 від 13.11.2019 року, №31 від 13.11.2019 року, №35 від 14.11.2019 року, №36 від 14.11.2019 року, №37 від 15.11.2019 року, № 1096 від 22.12.2019 року, №11 від 24.12.2019 року, №1104 від 23.12.2019 року.

При цьому як вбачається зі змісту перелічених наказів «у зв`язку з неприйняттям вагонів вантажовласником ТОВ «ДССК»» вагони затримувались через неможливість приймання їх станцією призначення Миколаїв-Вантажний Одеської залізниці.

Позивач вважає, що зазначення відповідачем ТОВ «ДССК» у наказах про затримку вагонів, актах про затримку вагонів форми ГУ-23а свідчить про те, що АТ «Українська залізниця» саме на ТОВ «ДССК» покладено відповідальність за затримку вагонів потягів на підходах до залізничної станції Миколаїв-Вантажний в листопаді - грудні 2019 року, чим односторонньо створено обов`язок ТОВ «ДССК» по оплаті плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів за весь час затримки, і такі дії вчинені відповідачем з порушенням вимог пункту 9 Правил користування вагонами та ст. 203 Цивільного кодексу України, що, за доводами позивача, є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин, суд відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд із цим з огляду на важливість єдності і передбачуваності судової практики як реалізації принципу верховенства права у вирішенні спорів судами суд окремо наголошує, що за умови відсутності правової норми, яка закріплює обов`язковість врахування судами правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, практика їх застосування кореспондується із вимогами чинного законодавства, згідно з яким виключно Верховний Суд може відступити від цих позицій.

Так, відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Незважаючи на односторонній характер дій особи, вони можуть породжувати певні правові наслідки як для цієї особи, так і для інших осіб. Таким чином, правочин вважається одностороннім у тому разі, коли до виникнення цивільних прав та обов`язків призводить волевиявлення одного суб`єкта цивільного права.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними односторонніх правочинів АТ "Українська залізниця" з віднесення на відповідальність ТОВ «ДССК» затримки вагонів потягів на підходах до залізничної станції Миколаїв-Вантажний в грудні, листопаді 2019 року, які оформлені наказами про затримку вагонів та засвідчені актами про затримку вагонів за формою ГУ-23а, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та повинен визначити чи є оспорювані акти залізниці односторонніми правочинами в розумінні приписів ст. 202 ЦК України, чи зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для особи, яка їх вчинила, та чи є носієм доказової інформації про виявлені обставини і документом, на підставі якого приймається відповідне рішення залізницею.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у відповідача були відсутні правові підстави згідно пункту 9 Правил користування вагонами та контейнерами на видачу наказів про затримку вагонів з посиланням на вину відповідача та посилання в актах про затримку вагонів форми ГУ-23а, як на причини затримки на такі накази за відсутності вини позивача у затримці вагонів.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

У відповідності до пункту 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Відповідно до пункту 1 Правил складання актів (стаття 129 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002 року, при перевезеннях у залежності від обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, відправника, одержувача, пасажира, складаються комерційні акти (додаток 1) та акти загальної форми (додаток 6 до Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Мінтрансу від 25.02.99 № 113, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15.03.99 за № 165/3458).

Згідно пункту 3 Правил складання актів, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, серед яких, в тому числі, затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства; неочищення вагонів від залишків вантажу та сміття після вивантаження засобами одержувача; відмови вантажовласника від підписання: облікової картки виконання плану перевезень вантажів, накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами (контейнерами); затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням вантажу, а також затримки через недодання чи неналежне оформлення відправником документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил; в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта.

Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами.

Відповідно до пункту 8 Правил користування вагонами у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представником станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери. Суд враховує, що в Правилах користування вагонами поняття «вантажовласник» включає поняття вантажовідправник, вантажоодержувач, власник під`їзної колії, порт, організація, установа, фізична особа- суб`єкт підприємницької діяльності.

Окрім цього в пункті 9 Правил зберігання вантажів визначено, що факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

Враховуючи викладені норми, у випадку затримки залізницею вагонів з причин, які залежать від вантажоодержувача, саме актом загальної форми, підписаним представником станції і вантажоодержувачем, засвідчуються обставини (причини), які можуть в наступному слугувати підставою для визначення вини та майнової відповідальності одержувача вантажу.

В свою чергу згідно пункту 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Відповідно до пункту 8 Правил зберігання вантажів (статті 12. 46 Статуту), затвердженого наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2020 збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Суд зазначає, що при здійсненні перевезень вантажів залізничним транспортом на підставі договорів перевезення, укладених із суб`єктами господарювання - замовниками, у одержувачів вантажу можуть виникати обов`язки щодо проведення розрахунків з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки в порядку, визначеному Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами, а обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності вантажоодержувача, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

У зв`язку з викладеним суд звертає увагу на порядок користування вагонами та контейнерами, передбачений Правилами користування вагонами і контейнерами, згідно п. 3 якого облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6).

Згідно п. 4 Правила користування вагонами і контейнерами відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред`явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці.

У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями.

Відомість плати за користування вагонами (контейнерами) складається у трьох примірниках - два для залізниці і один для вантажовласника, окремо для вагонів і для контейнерів.

Час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника.

Тобто документом, згідно якого у вантажовласника виникає обов`язок щодо перерахування на рахунок відповідача - залізниці плати за користування вагонами є відомість плати за користування вагонами, підписана без зауважень.

Відповідно до п. 62 Статуту та п. 1.1 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 (далі - Правила розрахунків) порядок розрахунків за перевезення і послуги встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством.

Згідно з приписами п. 2.6 Правил розрахунків розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

В свою чергу підстави звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами передбачені в статті 121 Статуту та пункті 16 Правил користування вагонами ф контейнерами.

При цьому згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2020 року у справі № 908/1795/19 при розгляді спору про стягнення залізницею плати за користування вагонами (контейнерами) до предмета доказування належить доведення позивачем належними, допустимими і достатніми доказами факту використання вагонів (контейнерів) для перевезення вантажів замовника послуг з перевезення у відповідний період, а у разі якщо мала місце затримка вагонів на станціях призначення і на підходах до них (якими можуть бути проміжні станції) в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження, - надання доказів того, що така затримка була спричинена саме з вини вантажоодержувача (власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства).

Відповідно до п. 5.1 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» (далі - Роз`яснення) облік використання коштів з особового рахунку ведеться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами. Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (якщо вони не були включені у відомості плати за користування вагонами і контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і платника.

Частиною 1 статті 62 Статуту залізниць регламентовано, що порядок розрахунків за надані залізницею послуги здійснюється згідно з чинним законодавством. Таким законодавством є Правила розрахунків за перевезення вантажів (далі - Правила) та Типовий договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, на підставі яких укладаються договори з конкретними замовниками послуг. Зазначені Правила передбачають відкриття та ведення підрозділом залізниці особового рахунку платника, який відображає надходження розрахункових документів про здійснення передоплати замовником за надані в майбутньому послуги залізниці, документів про здійснені перевезення та надані залізницею послуги. Списання коштів з особового рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами. Усі належні платежі за додаткові послуги включаються в накопичувальні картки.

Окрім цього згідно з п. 5.10 Роз`ясень у вирішенні спорів про стягнення з вантажовласника плати за користування вагонами у випадку затримки вагонів і контейнерів на підходах до станції призначення судам належить перевіряти дотримання залізницями порядку оформлення затримки вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення оформляється наказом залізниці, актом про затримку вагонів форми ГУ-23а, а також інформування вантажовласника про затримку вагонів з його вини шляхом вручення копії такого "Повідомлення".

Суд зазначає, що зі змісту виданих відповідачем наказів про затримку вагонів та актів про затримку вагонів форми ГКУ-23а в подальшому шляхом прийняття інших, передбачених спеціальним законодавством документів випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - зміна правовідношення сторін, оскільки саме з урахуванням їх змісту відповідачу шляхом оформлення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток визначається обов`язок зі сплати плати за користування вагонами.

Водночас суд наголошує, що дослідженню питання ефективності обраного позивачем у даній справі способу захисту порушених прав передує дослідження та встановлення судом обставин щодо незаконності видачі залізницею спірних наказів про затримку вагонів з віднесенням відповідальності на ТОВ «ДССК» та порушення їх прийняттям прав позивача.

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, згідно актів загальної форми ГУ-23, складених залізницею в період 09.11.2019 року - 21.11.2019 року, на станції Миколаїв - Вантажний як станції призначення здійснювалась затримка вагонів в очікуванні подачі під вантажні операції з вини клієнта, вагони простоювали на коліях в очікуванні звільнення вантажного фронту, та, відповідно, за всіма актами загальної форми затримка вагонів віднесена на відповідальність ТОВ «Сісайд Термінал».

Тобто, оскільки зазначені акти загальної форми не відображають, що вагони на станції призначення Миколаїв - Вантажний простоюють з вини ТОВ «ДССК», віднесення залізницею у наказах про затримку вагонів такої затримки на відповідальність ТОВ «ДССК» не узгоджується з обставинами, зафіксованими актами загальної форми.

Суд зазначає, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, які стали підставою для віднесення на відповідальність ТОВ «ДССК» затримки вагонів згідно оспорюваних наказів про затримку вагонів.

При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що видачі наказів про затримку вагонів передував той факт, що у листопаді 2019 року ТОВ «ДССК» систематично не виконувалась середньодобова норма вивантаження, на підтвердження чого відповідачем надано копію Довідки про переробну спроможність ТОВ «ДССК» вантаж - зерно в період з 07.11.2019 року по 28.11.2019 року за підписом заступника начальника станції Миколаїв - Вантажний з вантажної та комерційної роботи ОСОБА_1 .

Окрім цього АТ «Українська залізниця» зазначає, що на момент виникнення у позивача ускладнень з вивантаження вагонів з 09.11.2019 року до 13.11.2019 року подача вагонів на під`їзні колії ТОВ «ДССК» здійснювалась ТОВ «Сісайд Термінал» на підставі договору № 4/97 про експлуатацію залізничної під`їздної колії від 29.05.2018 року, укладеного між третьою особою та відповідачем, строком дії до 01.07.2019 року включно (оскільки ухвала про забезпечення позову від 30.08.2019 року у справі №910/11693/19 , якою зобов`язано АТ «Українська залізниця», його посадових та службових осіб, виконувати умови Договору від 29.05.2018 року № 4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії скасована 12.11.2019 року), а з 14.11.2019 року почав діяти укладений між ТОВ «ДССК» та АТ «Українська залізниця» прямий договір №ДН5-5/32 про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію при станції Миколаїв - Вантажний.

В свою чергу відповідно до довідки ТОВ «ДССК» № 12-02/04 від 12.02.2020 року в листопаді 2019 року ємності (силоси) ТОВ «ДССК», що використовуються для зберігання сільськогосподарської продукції, вивантаженої з залізничних вагонів та автомобілів, знаходились у незаповненому стані та були готові до завантаження.

Таким чином, з урахуванням строку терміну дії до 01.07.2019 року Договору № 4/97 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 29.05.2018 року, укладеного між залізницею та ТОВ «Сісайд Термінал», факту укладення позивачем 14.11.2019 року прямого договору з залізницею №ДН5-5/32 про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію при станції Миколаїв - Вантажний, а також приймаючи до уваги надані сторонами пояснення та докази, з огляду на суперечливий характер останніх суд позбавлений можливості дійти беззаперечних висновків як про наявність підстав віднесення на відповідальність ТОВ «ДССК» затримки вагонів на підходах до станції Миколаїв - Вантажний, так і про відсутність вини АТ «Українська залізниця» у такій затримці.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 16 даного Кодексу встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено також способи захисту суб`єктом господарювання та споживачем своїх прав і законних інтересів.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 Цивільного кодексу України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі № 912/1856/16, від 14.05.2019 року у справі № 910/11511/18, від 28.05.2020 року у справі № 910/7164/19.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути вагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом позову у цій справі по суті є визнання недійсними дій АТ «Українська залізниця» з віднесення на відповідальність ТОВ «ДССК» затримки вагонів потягів на підходах до залізничної станції Миколаїв-Вантажний в грудні - листопаді 2019 року шляхом оформлення наказами та актами про затримку вагонів за формою ГУ-23а, в обгрунтування яких позивачем покладено твердження про те, що зазначення відповідачем позивача в наказах та актах про затримку вагонів за формою ГУ-23а є незаконним, оскільки відповідач необґрунтовано з власної ініціативи визначив позивача особою, винною у затримці вагонів.

Суд враховує, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси. Водночас, спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не дозволить відновити права або законні інтереси позивача, оскільки з одностороннього зазначення відповідачем в наказах та актах про затримку вагонів за формою ГУ-23а позивача особою, яка не прийняла вантаж, у позивача безпосередньо не виникає обов`язків або відповідальності перед відповідачем за затримку вагонів, оскільки обов`язок зі сплати плати за таку затримку визначається згідно інших, передбачених Правилами користування вагонами і контейнерами, документів залізниці.

Наразі з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не обґрунтовано, яким чином обраним ним спосіб захисту шляхом пред`явлення вимоги про визнання недійсними правочинів АТ «Українська залізниця» з віднесення на відповідальність ТОВ «ДССК» затримки вагонів потягів на підходах до станції Миколаїв-Вантажний, що оформлено наказами та засвідчено актами про затримку вагонів, може забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, за умови, що станом на дату звернення до суду, за поясненнями сторін, залізницею вже складені відомості плати за користування вагонами, які, як зазначає представник позивача, підписувались із зауваженнями.

Водночас, відповідно до Статуту залізниць України за період фактичного використання суб`єктами господарювання вагонів та/або контейнерів залізниці для перевезення вантажів вноситься плата; до періоду використання вагонів (контейнерів) включається час затримки (простою) вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. Звільнення від такої плати може мати місце лише у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці.

Відтак, саме при розгляді спору про стягнення залізницею плати за користування вагонами, АТ «Українська залізниця» має довести належними та допустимими доказами, оформленими відповідно до ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 129 Статуту залізниць України, Правил складання актів (стаття 129 Статуту), що затримка вагонів на станціях призначення і на підходах до них була спричинена з вини вантажовласника (вантажовідправника, вантажоодержувача, власника під`їзної колії, порту, підприємства).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2020 року у справі № 908/1795/19.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Зокрема, підтверджується висновками, що містяться в постанові Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі № 757/59932/16-ц, та які погоджуються з висновками у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваних правочинів недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, враховуючи заявлений предмет та підстави позову, зважаючи на те, що в ході розгляду справи позивач не довів, що заявлені ним позовні вимоги є ефективним засобом захисту його права та відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також не навів належного обґрунтування, яким чином будуть поновлені та захищені його права, на захист яких і заявлений даний позов, у разі його задоволення, тобто ТОВ «ДССК» не доведено в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України правильність обраного для захисту своїх прав та законних інтересів способу, суд доходить висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в даній справі.

Відповідно до частини 1 суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 16 квітня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон