ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р. Справа№ 910/14838/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 у справі №910/14838/20 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" до приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" про стягнення 16 650 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 16 650, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про надання послуг з розміщення обладнання від 08.07.2019, в частині забезпечення підключення обладнання до електричної мережі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 у справі №910/14838/20 у задоволенні позову відмовлено з огляду на недоведеність позивачем обставин порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині відключення зарядного пристрою.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на доведеність ним обставин незабезпечення відповідачем функціонування обладнання позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі №910/14838/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 у справі №910/14838/20; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.

У встановлений судом строк від сторін жодних клопотань до суду не надійшло.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив проти її доводів та вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" (замовник) та приватним підприємством "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" (виконавець) 08.07.2019 було укладено Договір про надання послуг з розміщення обладнання (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для зарядження електромобілів, визначених в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, за адресами та на умовах, які визначаються в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

За умовами пункту 1.2 Договору місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі.

Згідно Акту приймання-передачі до Договору від 08.07.2019: місцем розміщення обладнання є м. Київ, вул. Народного ополчення, 9.

Додатковою угодою від 08.07.2019 до Договору сторони уточнили місце розміщення обладнання та виклали п. 1 Акта від 08.07.2019 в редакції із зазначенням місця розміщення обладнання - м. Київ, вул. Народного ополчення, 11.

Пунктом 2.1 Договору визначені обов`язки виконавця за договором (відповідача), до яких включено, зокрема: надання можливості замовнику розмістити обладнання у погоджених сторонами місцях; забезпечення безперебійного електричного живлення обладнання замовника; забезпечення охорони обладнання від викрадення, пошкодження, знищення; не використання обладнання замовника для власних комерційних потреб.

Пунктом 5.4. Договору встановлено, що у випадку будь-якого порушення відповідачем умов даного договору, що призвело до неможливості використання позивачем для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою.

З матеріалів справи вбачається, що 08.07.2019 року між сторонами був підписаний відповідний акт приймання-передачі, за умовами якого замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення наступного обладнання:

зарядний пристрій змінного струму для зарядження електромобілів (АС): "WOG на Народного ополчення", місце розміщення - м. Київ, вул. Народного ополчення, 9 (з урахуванням Додаткової угоди від 08.07.2019 - вул. Народного ополчення, 11).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив про порушення відповідачем зобов`язань за Договором, на підтвердження чого надав акт обстеження від 04.06.2020, відповідно до якого встановлено неможливість використання зарядного пристрою, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 11, у зв`язку з його відключенням, тому позивачем на підставі п. 5.4 договору нараховано до стягнення з відповідача 16 650 грн. штрафу за кожен день, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання, всього за період з 04.06.2020 по 22.09.2020 включно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог про стягнення з відповідача штрафу в сумі 16 650 грн., враховуючи наступне.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, приватне підприємство "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" посилалося на непідписання його уповноваженим представником спірного Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 08.07.2019.

З матеріалів справи вбачається, що Договір від 08.07.2019, акт приймання-передачі від 08.07.2019 та Додаткова угода до Договору від 08.07.2019 від імені відповідача підписані його представником - Пальшиним Юрієм Ігоровичем, який діяв на підставі довіреності відповідача від 05.07.2019 року.

Зі змісту поданої позивачем копії довіреності відповідача від 05.07.2019, виданої на ім`я Пальшина Ю.І. вбачається, що останній уповноважений відповідачем бути представником Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені відповідача.

Для цього Пальшину Ю.І. надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені відповідача, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Надана суду позивачем копія довіреності відповідача від 05.07.2019 року на уповноваження Пальшина Ю.І. діяти від імені та в інтересах Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" містить відмітку про здійснення посвідчувального напису нотаріуса про засвідчення вірності копії з оригіналу документа. Вірність копії з оригіналу документа засвідчена 26.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрована в реєстрі за № 2431.

В свою чергу, відповідач стверджує, що ним була видана довіреність іншого змісту.

З наданої відповідачем до суду довіреності від 05.07.2019 року, виданої на ім`я Пальшина Ю.І. вбачається, що останній уповноважений бути представником Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах відповідача, додаткових угод та додатків до таких договорів від імені та в інтересах відповідача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту.

Для цього Пальшину Ю. І. надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Відповідач також зазначив, що ним дійсно була видана довіреність разом з печаткою, які були відкликані 27.03.2020.

Згідно з частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стосовно доводів відповідача про відкликання довіреності від 05.07.2019 року, виданої на ім`я Пальшина Ю.І., слід зазначити, що з поданого відповідачем опису (вкладення №869) достеменно не можливо встановити якого змісту кореспонденція надсилалась 27.03.2020 на ім`я Пальшина Ю.І. за адресою АДРЕСА_1 .

Крім цього, слід зазначити про недоведеність відповідачем наявності станом на час укладення договору (08.07.2019) обставин відкликання довіреності, що з урахуванням доводів відповідача мало місце 27.03.2020, тобто вже після його підписання сторонами.

Також, колегією суддів не приймаються доводи відповідача про укладення договору на підставі довіреності іншого змісту.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність у Пальшина Ю.І. повноважень на укладення від імені відповідача Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 08.07.2019 року та акту приймання-передачі (на час підписання означених документів) на підставі виданої відповідачем довіреності від 05.07.2019 року.

Відтак, суд, з урахуванням положень, зокрема, статті 79 Господарського процесуального кодексу України, вважає доведеною обставину укладення між сторонами Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 08.07.2019 року та акту приймання-передачі та підписання наведених документів уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (стаття 246 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем не надано доказів відмови від Договору від 08.07.2019 року, визнання його недійсним чи вчинення інших дій, які б свідчили про невизнання відповідачем цієї угоди.

Стосовно тверджень відповідача про недійсність дублікату Договору з огляду на його невідповідність вимогам до оформлення дублікатів документів, то суд зазначає, що договір як документ, а також дублікат чи копія такого документу не можуть бути визнані недійсними.

Дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц).

Таким чином, відповідач, уповноваживши Пальшина Ю.І. на підставі довіреності від 05.07.2019 року на укладення договорів від імені відповідача, прийняв на себе зобов`язання, встановлені вищенаведеним Договором.

При цьому, суд також враховує, що відповідачем факт наявності між сторонами договірних відносин не заперечується, так само як і не доводиться жодними доказами наявність договірних відносин на підставі іншого за змістом Договору.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем Договір від 08.07.2019 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (стаття 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, згідно з пунктом 5.4 Договору, у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного Договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього Договору (в тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі), за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за встановленою вказаним пунктом Договору формулою.

Стверджуючи про відключення зарядного пристрою за місцем розміщення належного йому обладнання у період з 04.06.2020 року по 22.09.2020 року включно, позивач посилається на наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності за порушення договірних зобов`язань та стягнення з останнього 16 650 грн. штрафу.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як було зазначено вище, згідно зі статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як доказ порушення відповідачем умов Договору про надання послуг від 08.07.2019 року та відключення зарядного пристрою, позивач надав суду акт обстеження від 04.06.2020 року, а також заяви свідків, що містять посилання на обставини складення цього акту та аналогічні відомості до тих, які містить сам акт обстеження.

Проте, при дослідженні матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що наведений акт не є належним доказом обставин, на які посилався позивач, оскільки означений документ підписаний уповноваженими особами позивача в односторонньому порядку. Водночас, докази виклику представників відповідача для проведення обстеження та встановлення факту роботи/відключення зарядного пристрою відповідно до умов Договору, докази повідомлення відповідача про вчинення таких дій, чи докази залучення до проведення вищенаведеного обстеження інших незаінтересованих осіб, не пов`язаних з позивачем трудовими відносинами, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, у матеріалах справи відсутні й докази направлення вказаного акту на адресу відповідача після його оформлення, що дало б можливість останньому надати свої заперечення/пояснення на викладені в акті обставини, або усунути відповідні недоліки у разі їх дійсного підтвердження.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 5.6 Договору всі розбіжності з приводу виконання цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів.

Проте, позивач до відповідача з вимогою про усунення порушення не звертався.

Матеріали справи також не містять і належних доказів, що можуть підтвердити факт відключення цих пристроїв саме відповідачем чи іншими особами на його замовлення.

Також позивачем не надано доказів та належним чином не доведено, що відключення зарядного пристрою за місцем його розміщення сталося з вини чи за наслідком дій відповідача, та відповідно наявна протиправна поведінка останнього.

Крім того, з наданого відповідачем висновку комп`ютерно-технічної експертизи № 304/2020-ЕВ від 20.10.2020 вбачається, що позивач на своїй сторінці у соціальній мережі "Facebook" (https://www.facebook.com/ionity.ua/) 04.05.2020 розмістив оголошення про відключення зарядних станцій в мережі "Autoenterprise", що свідчить про обізнаність позивача із вказаними обставинами до складання відповідного акта та підтверджує суперечливість доводів останнього про відключення зарядного пристрою для електромобілів саме відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині відключення зарядного пристрою, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 11, не знайшли свого підтвердження матеріалами даної справи, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 у справі №910/14838/20 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2020 у справі №910/14838/20.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 22.04.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко