УХВАЛА
м. Київ

19.04.2021Справа № 910/2194/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувшии справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРНЕТ ХОЛДИНГ» до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про зобов`язання виконати умови договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОРНЕТ ХОЛДИНГ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить зобов`язати відповідача виконати умови Договору № 286/1/20/74 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (моторні оливи), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 29.09.2020 в частині забезпечення підписання та передачі видаткової накладної № 192 від 02.11.2020, видаткової накладної № 199 від 05.11.2020, коригування № 1 від 13.01.2021 до видаткової накладної № 192 від 02.11.2020, коригування № 2 від 13.01.2021 до видаткової накладної № 199 від 05.11.2020.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконав власних зобов`язань, передбачених п. 6.1.2 Договору та п. 1 Додатку № 12.1 до Договору щодо приймання продукції. Зазначене, на переконання позивача, впливає на його право на отримання оплати за Договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Також вказаною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву разом з доказами його надсилання (надання) іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Відповідно до наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 відповідач отримав 23.02.2021. Отже останнім днем строку на подання відзиву на позовну заяву є 10.03.2021.

30 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заявляє клопотання про поновлення строку на подання відзиву, яке мотивовано тим, що такий строк пропущено через запровадження карантинних обмежень, наслідком чого є затримка в роботі діловодства та реєстрації вхідних документів, а також з огляду на несвоєчасне отримання примірника позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про поновлення строку на подання відзиву та залишено без розгляду відзив Міністерства оборони України на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, ототожнюється з правом на доступ до правосуддя, тобто кожна особа повинна мати можливість ініціювати судовий розгляд справи щодо свої цивільних прав і свобод та отримати справедливий і ефективний судовий захист.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту таких прав та інтересів, на підставі ч. 2 наведеної норми, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У частині другій статті 4 ГПК України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.06.2018 в справі № 338/180/17, згідно якого застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

За встановленими обставинами справи, 29.09.2020 між Міністерством оборони України (замовник) та ТОВ «Корнет Холдинг» (постачальник) укладено договір № 286/1/20/74 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (моторні оливи), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі Договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити у 2020 році оливу моторну для автотракторних дизелів М-10Г2к (вищий сорт) у кількості 80, 0 тон, загальною вартістю 1 728 000, 00 грн з урахуванням ПДВ.

Відповідно до Рознарядки на постачання Додаток № 12.2 до Договору, одержувачами продукції є військові частини НОМЕР_2 у кількості 40 тон та А2363 у кількості 40 тон.

Продукція до військової частини НОМЕР_1 була поставлена згідно товарно-транспортних накладних № 270 від 02.11.2020 та № 272 від 05.11.2020, які містять відомості про прийняття вантажу.

При прийомі продукція зважувалась, внаслідок чого було встановлено різницю ваги вантажу за ТТН № 270 від 02.11.2020 на 80 кг та за ТТН № 272 від 05.11.2020 на 40 кг.

У подальшому, 14.01.2021 позивачем направлено на адресу військової частини НОМЕР_1 та відповідача лист № 14/01/21/1 та видаткові накладні № 192 від 02.11.2020, № 199 від 05.11.2020 та коригування № 1 від 13.01.2021 до видаткової накладної № 192 від 02.11.2020, коригування № 2 від 13.01.2021 до видаткової накладної № 199 від 05.11.2020.

Як стверджує позивач, отримувач продукції не вчиняє дії щодо підписання вказаних видаткових накладних та коригувань до них.

При цьому, з огляду на погоджений сторонами у розділі IV Договору порядок оплати, підписана одержувачем видаткова накладна є одним з документів, на підставі яких здійснюється оплата. Відтак, вважаючи свої права порушеними, позивач просить суд зобов`язати відповідача виконати умови Договору в частині забезпечення підписання та передачі видаткової накладної № 192 від 02.11.2020, видаткової накладної № 199 від 05.11.2020, коригування № 1 від 13.01.2021 до видаткової накладної № 192 від 02.11.2020, коригування № 2 від 13.01.2021 до видаткової накладної № 199 від 05.11.2020.

Однак, суд вважає, що вимога підписати видаткову накладну не може бути предметом позову, оскільки така накладна є підтвердженням наявності чи відсутності факту виконання позивачем зобов`язання з поставки товару та прийняття їх іншою стороною. Тобто така накладна є лише доказом виконання сторонами обов`язків, і підписання накладної не може розглядатися як окремий обов`язок щодо виконання сторонами своїх зобов`язань.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, стосовно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, що виступають доказами у справі, зокрема, підписання видаткових накладних, оскільки такі накладні підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматися від їх вчинення.

Заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача оформити (підписати) видаткову накладну не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Крім того, зобов`язання відповідача підписати видаткову накладну є втручанням у господарську діяльність суб`єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

Отже, заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача оформити (підписати) видаткові накладні не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

З огляду на викладене, така вимога не відповідає способам захисту прав, установленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення порушеного права позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість справи господарському суду.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Крім того, спори про зобов`язання надати чи підписати видаткові накладні не можуть бути розглянуті й у порядку іншого (ніж господарське) судочинства.

Наведена правова позиція висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, а також у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/23406/17 та від 18.07.2019 у справі № 920/364/18.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що даний спір не підлягає судовому розгляду, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись статтями 231, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 910/2194/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРНЕТ ХОЛДИНГ» до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про зобов`язання виконати умови договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Комарова