ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Черкаси справа № 925/389/21

Господарський суд Черкаської області у складі судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛАКС" (м. Ніжин, Чернігівська область) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 30" (м. Золотоноша, Черкаська область) про стягнення 398 752,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 398 752,42 грн. заборгованості, з яких: 38 664,36 грн. вартості неоплаченого товару, 1 848,14 грн. інфляційних втрат, 2 531,12 грн. пені, 355 708,80 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі договору поставки № К/39 від 01.11.2013, укладеного між сторонами у справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

В засідання представники сторін не з`явилися, явка обов`язковою не визнавалася, що не перешкоджає у розгляді справи.

Відмови від позову суду не подано, докази врегулювання спору відсутні.

Ухвалу про дату і час призначення засідання відповідачу вручено 02.04.2021, відзиву на позов не подано.

Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.04.2021 виготовлено вступну та резолютивну частини рішення суду.

У відповідності до ст. 13,74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

З матеріалів справи вбачається наступне:

01 листопада 2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "ЛАКС" (далі - Постачальник, позивач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 30" (далі - Покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки № К39 (а.с. 23), у відповідності до якого Постачальник зобов`язався поставити та передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити лікарські препарати, вироби медичного призначення, предмети санітарії та гігієни, біологічно активні добавки (далі - Товар).

Укладений сторонами договір відповідає положенням чинного законодавства, зокрема ст. 712 Цивільного кодексу України, у відповідності до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Договір набирає законної сили з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня поточного року. Якщо за 15 днів до закінчення строку дії договору сторони не виявляють бажання його розірвати, він автоматично пролонговується на наступний календарний рік. Кількість пролонгацій не обмежена.

Доказів припинення дії договору № К39 в період поставок неоплаченого товару чи визнання його недійсним Сторонами не надано.

Ціна за одиницю товару та загальна вартість партії товару вказуються у ТТН. ( п. 4.1. договору).

Поставка Товару здійснюється Постачальником або шляхом самовивозу Покупцем (по узгодженню сторін). Строки та місце поставки Товару вказуються в ТТН. Покупець зобов`язаний забезпечити своєчасне (в день поставки) і належне прийняття товару (п. 3.1, 3.2. договору).

Загальна сума договору складається із сум, вказаних у ТТН, виданих на підставі Договору. ( п. 4.3. договору).

Оплата кожної партії товару здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника у строки, вказані у ТТН (п. 4.2. договору).

Згідно п. 3.5. Договору датою поставки партії товару вважається дата підписання уповноваженим представником Покупця ТТН або прославляння на ній печатки (штампу) Покупця. Перехід права власності, а також ризиків випадкової загибелі або знищення майна відбувається в момент передачі товару Покупцю, про що свідчить підпис уповноваженого представника або печатка (штамп) Покупця на ТТН.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач передав відповідачу товар за накладними:

датаномер ТТНсума строк оплати
17.02.20187254/03234,2614.03.20
30.03.20210724/11379,3425.04.20
30.03.20210724/03515,4425.04.20
17.02.20187254/11532,0914.03.20
10.02.20183797/06196,9607.03.20
26.03.20209178/175,3521.04.20
26.03.20209178/03454,0721.04.20
12.03.20200201/1137,7007.04.20
12.03.20200201/01479,1107.04.20
12.03.20200188/1370,1907.04.20
12.03.20200188/03647,8407.04.20
10.03.20198274/0263,9405.04.20
10.03.20198253/1277,0405.04.20
10.03.20198253/01601,1205.04.20
05.03.20196564/1782,7831.03.20
05.03.20196564/01581,7731.03.20
02.03.20194436/1723,5328.03.20
02.03.20194436/01694,4428.03.20
17.02.20187266/01652,6814.03.20
17.02.20187266/1309,9614.03.20
27.02.20192769/11146,9124.03.20
27.02.20192769/03414,7924.03.20
20.02.20189230/1635,5217.03.20
20.02.20189230/05620,5217.03.20
20.02.20189212/188,0817.03.20
Загальна вартість товару за всіма накладними становить 44 815,43 грн.

При цьому суд зауважує, що надана позивачем у справу накладна № 189230/0 від 20.02.2020 складена на суму 5620,52 грн. (а.с. 54-55).

Однак у переліку накладних при розрахунку позивачем вона вказана на суму 3 463,12 грн. (а.с. 10), що потягнуло за собою неправильний підрахунок позивачем загальної суми накладних. В цій частині свої доводи позивач не змінив.

Кожна товарно-транспортна накладна містить посилання на укладений між сторонами договір № К/39 від 01.11.2013 та визначення строку сплати у період від 07.03.2020 до 25.04.2020.

Кожна ТТН скріплена підписами та печатками представників обох сторін.

Відповідач не подав заперечень щодо неотримання ним товару за ТТН, копії яких наявні у справі.

Доказів існування спору між сторонами щодо якості та кількості товару у справу не подано.

Позивач вказує, що залишок вартості отриманого відповідачем та не оплаченого товару, становить 38 664,36 грн.

Доказів про проведення розрахунку в більшій сумі за товар, ніж обліковує позивач, відповідач суду не надав.

Зобов`язання у відповідності зі ст. 526 Цивільного Кодексу України та ст. 193 Господарського Кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Строк виконання зобов`язання по оплаті отриманого товару (вказані у кожній ТТН) для відповідача вже є таким, що настав за всіма накладними, доказів повної сплати основного боргу в справу не подано, а тому до примусового стягнення з відповідача належить 38 664,36 грн. залишку боргу за товар.

Позивач також просить стягнути з відповідача 2531,12 грн. пені за прострочення розрахунків, яка нарахована в період з 26.04.2020 по 26.10.2020 (а.с. 13).

Дана вимога підлягає до задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до положень ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.2. Договору № К/39 у разі прострочення здійснення оплати товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день такого прострочення, а також проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5% від простроченої суми за кожний день прострочки.

Доказів сплати пені у справі немає, строк виконання даного зобов`язання є таким, що настав, розрахунок пені позивачем зроблено вірно та з дотриманням обмеження її нарахування шестимісячним строком згідно ч. 6 ст. 232 ГК України.

Тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 2 531,12 грн. пені за прострочення розрахунків за товар.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1 848,14 грн. інфляційних втрат за прострочення розрахунків по договору між сторонами за період з 26.04.2020 по 09.03.2021 (а.с. 11).

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України, у випадку прострочення грошового зобов`язання боржник на вимогу кредитора повинен сплатити інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних із простроченої суми, якщо більший розмір процентів не встановлено договором.

Дана норма підлягає застосуванню незалежно від того, чи передбачено такий наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання у договорі.

Суд, перевіривши нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 1848,14 грн. (а.с. 11) за допомогою калькулятора Ліга-закон, встановив неправильність нарахування інфляційних (які могли бути нараховані в сумі 2253,72 грн.). Оскільки позивач не збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1 848,14 грн. інфляційних за прострочення розрахунків. Доказів розрахунку за інфляційними у справі немає.

Позивач також просить стягнути з відповідача і проценти за користування чужими грошовими коштами в загальній сумі 355 708,80 грн. (а.с. 12), що розраховані на сукупну заборгованість за товар в сумі 38 664,00 грн. за період з 26.04.2020 по 26.10.2020 з розрахунку 5% на день.

Дані вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з такого:

Як вбачається з п. 5.2. Договору № К/39 між сторонами, у разі прострочення здійснення оплати товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день такого прострочення, а також проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5% від простроченої суми за кожний день прострочки.

Отже, за умовами договору сторони домовилися саме про проценти за користування чужими грошовими коштами без посилання на конкретну норму чинного законодавства, якою врегульовано такий платіж.

На таку норму саме щодо цього платежу позивач не посилається й у позовній заяві.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом цієї норми "користування чужими грошовими коштами" розуміється широко і поширюється як на випадки надання грошових коштів у тимчасове використання (позика, кредит, банківський вклад тощо), так і на випадки прострочення сплати грошей за будь-якими оплатними зобов`язаннями.

Договором № К/39 між сторонами у п. 5.2. чітко визначено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами -- 5% від простроченої суми за кожний день прострочки.

За розрахунками позивача, відповідач повинен сплати позивачу за користування чужими грошовими коштами в загальній сумі 355 708,80 грн. (розрахунок а.с. 12) за період з 26.04.2020 по 26.10.2020.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

_______

Так, у постанові ВС у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду (з відступленням) від 05.06.2020 по справі № 922/3578/18 (№ в ЄДРСР 89910829) викладено правову позицію про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дає змогу дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами. Однак диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме як річних, а не у будь-який інший спосіб обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Проценти за користування чужими коштами, які відповідно до договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені, передбаченої статтею 549 ЦК України.

У справі № 922/3578/18 було встановлено, що за умовами пункту 5.3. Договору №107-Н поставки нафтопродуктів, у випадку поставки товару продавцем згідно з пунктом 3.6. цього Договору та неотримання оплати згідно з пунктом 3.7. цього Договору покупець зобов`язується сплатити продавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 2% (два відсотки) від суми боргу за кожен день прострочки, що є платою за користування чужими грошовими коштами (згідно із статтею 536 та частиною другою статті 625 ЦК України); відсотки сплачуються за весь період прострочки платежу.

Верховний Суд не погодився з доводами скаржника про те, що сторони відповідно до положень статей 3, 536, 625, 627 ЦК України можуть визначити інший порядок нарахування розміру процентів річних за користування чужими коштами, а зокрема, з можливістю встановлення розміру процентів за один день від загальної суми річних процентів, з огляду на таке. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Частина друга статті 536 цього Кодексу - розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини третьої статті 693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Частиною другою статті 625 ЦК України конкретизовано визначений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на таке обмеження законодавця щодо розміру трьох процентів річних, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з тим, що частиною другою статті 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 693, 536, 625 ЦК України.

Касаційний суд зазначає, що згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 5.3. укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду про те, що визначені сторонами у пункті 5.3. Договору проценти, з урахуванням положень статті 549 ЦК України, є пенею, а також щодо можливості застосування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі №3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі №3-37гс13.

___________

Формулювання п. 5.2. Договору № К/39 від 01.11.2013 щодо встановлення певного розміру процентів за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за кожний день прострочки є тотожним тим умовам договору, які досліджені Верховним Судом у справі № 922/3578/18.

Отже за своєю правовою природою ці проценти у договорі між сторонами спору є пенею, яка у відповідності до ст. 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" повинна бути обмежена подвійною обліковою ставкою та нараховуватися за 6 місяців після виникнення права на нарахування пені, якщо сторони не домовилися про інше (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Як вже визначився суд, позивач вже нарахував відповідачу до стягненню пеню в розмірі 2531,12 грн. (а.с. 13) і суд задовольнив позовні вимоги в цій частині.

З урахуванням по даній справі оцінки суду в частині процентів за користування чужими грошовими коштами як пені, то за змістом п. 5.2. Договору № К/39 від 01.11.2013 сторони фактично домовилися про подвійне нарахування пені (під різною назвою), яка розраховується від суми боргу за кожний день прострочення і в будь-якому випадку обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ.

Отже, у взаємовідносинах сторін всі нарахування пені обмежуються подвійною обліковою ставкою НБУ і тому фактично стягнення пені можливе лише один раз, що вже задоволено судом.

На підставі викладеного в частині стягнення з відповідача 355 708,80 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами слід відмовити, бо це нарахування за своїм правовим змістом також є пенею, яка вже стягнута судом.

Відповідач доказів сплати боргу за позовними вимогами суду на надав, підстав звільнення від виконання грошового зобов`язання перед позивачем не навів, однак до примусового стягнення з відповідача на користь позивача підлягає лише 38 664,00 грн. залишку вартості неоплаченого товару, 1848,14 грн. інфляційних та 2 531,12 грн. пені на підставі договору поставки № К/39 від 01.11.2013.

В частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 355 708,80 грн. у позові слід відмовити.

Заперечень проти доводів та розрахунків позивача відповідач суду не надав.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір виник через неправильні дії сторони, то з відповідача на користь позивача слід повністю стягнути судовий збір в розмірі 5 981,29 грн.

Керуючись ст. 238,240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна районна аптека № 30" (ідентифікаційний код 38575951, Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Шевченка, б. 52А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ЛАКС" (ідентифікаційний код 14255011, Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Московська, 54) -- 38 664,00 грн. залишку вартості неоплаченого товару, 1848,14 грн. інфляційних, 2 531,12 грн. пені на підставі договору поставки № К/39 від 01.11.2013 та 5 981,29 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2021.

Суддя Н.М. Спаських