РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.04.2021Справа № 910/1204/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу №910/1204/21

За позовом Фізичної особи-підприємця Семенка Бориса Миколайовича

до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України»

про стягнення 84456,73 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Семенко Б.М.;

від відповідача: Іщенко Д.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Семенко Борис Миколайович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (далі - відповідач) про стягнення 84456,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором надання комплексних юридичних послуг №31 від 29.09.2020 не розрахувався в повному обсязі за отримані послуги, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 79000,00 грн, пеню у розмірі 2298,90 грн, 3% річних у розмірі 629,83 грн та інфляційні втрати у розмірі 2528,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2021 відкрито провадження у справі та враховуючи, що ціна позову у даному спорі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

26.02.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зауважує на тому, що у нього відсутні оригінали документів у зв`язку зі зміною керівництва, що унеможливлює здійснення перевірки реальності надання послуг для їх сплати, про що позивача було повідомлено листом та запропоновано надати звіт про виконану роботу. Однак позивач у листі-відповіді від 29.12.2020 відмовився надавати звіт про виконану роботу, що позбавило відповідача можливості здійснити виплату. Окрім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач у позовній заяві вказує про надання відповідачу юридичних послуг в межах справи №922/3255/20 за договором про надання правової допомоги від 02.10.2020, оплата за які є предметом розгляду у даній справі, тоді як позовні вимоги обґрунтовує невиконанням взятих на себе зобов`язань за договором про надання комплексних юридичних послуг №31 від 29.09.2020. Разом з цим, відповідач наголошує на тому, що аудиторським звітом за результатами державного фінансового аудиту діяльності відповідача встановлено відсутність документів про претензійно - позовну роботу та неефективне використання коштів на оплату юридичних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 з огляду на зміст відзиву на позовну заяву, доданих до нього доказів та наявність клопотання про розгляд справи з викликом сторін судом призначено судове засідання на 23.03.2021.

09.03.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що наданий відповідачем аудиторський звіт не може бути прийнятий до уваги, оскільки період проведення аудиту не стосується спірних правовідносин. Окрім того, вказує на те, що відсутність у відповідача оригіналів документів, які підтверджують виникнення між сторонами договірних відносин та надання послуг, не є підставою для звільнення від оплати отриманих послуг та зауважує на тому, що з листування між сторонами вбачається обізнаність відповідача про наявність актів про надання послуг. При цьому позивач наголошує на тому, що договір про надання правової допомоги від 02.10.2020, на який посилається відповідач, був укладений між сторонами виключно для стягнення заборгованості з ТОВ «Профлайн Комплекс» і ним не визначався гонорар адвоката і оплата правничої допомоги не проводилася.

В судовому засіданні 23.03.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви, зобов`язання позивача протягом 5 днів направити копії всіх додатків до позовної заяви відповідачу та відкладення судового засідання на 09.04.2021.

25.03.2021 через відділ діловодства від позивача надійшли докази направлення копії всіх документів доданих до позовної заяви відповідачу.

В судовому засіданні 09.04.2021 у відповідності до вимог статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.04.2021.

В судовому засіданні 13.04.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; представник відповідача у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 13.04.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2020 між Фізичною особою-підприємцем Семенко Борисом Миколайовичем (далі виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (далі замовник) укладено договір про надання комплексних юридичних послуг №31 (далі - договір) за умовами пункту 1.1 якого замовник доручає, а виконавець надає замовнику комплексні юридичні послуги (за усним або письмовим замовленням), які споживаються замовником в процесі здійснення діяльності, у тому числі консультує замовника з питань основної діяльності, застосування нормативних актів чинного законодавства України, здійснює правовий аналіз проектів та діючих договорів, угод, правочинів (господарських, трудових тощо); вживає заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості, представляє інтереси замовника в судах загальної юрисдикції, державних контролюючих органах, органах влади та місцевого самоврядування, підприємствах та установах та організаціях відповідно до виданої довіреності; готує позовні заяви про оскарження рішень, дії та бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, розірвання договорів, стягнення заборгованості та з інших питань; здійснює правовий супровід господарських операцій, інших дій на вимогу замовника; консультує замовника з питань трудового законодавства, застосування нормативних актів законодавства України з урахуванням сформованої судової практики; приймає участь у розгляді звернень (запитів, заяв тощо) фізичних, юридичних осіб, органів державної влади чи місцевого самоврядування; готує проекти відповідей на вказані запити; надає інші юридичні послуги (не обмежені розділом 1 цього договору) за усним чи письмовим завданням замовника; надає послуги у сфері бухгалтерського обліку й аудиту, консультування з питань оподаткування.

Умовами пункту 1.2 договору передбачено, що замовник зобов`язується прийняти та оплатити комплексі юридичні послуги, встановлені у п. 1.1 даного Договору. Аналогічний обов`язок замовника відображений у пункті 2.4 укладеного договору.

Пунктом 1.9 договору (у редакції додаткової угоди від 09.10.2020) сторони погодили, що замовник доручає, а виконавець надає замовнику консультаційні послуги з ведення бухгалтерського обліку, а також надання комплексних юридичних послуг пов`язаних з діяльністю замовника.

Замовник при необхідності отримання юридичного висновку, консультації з питань, які є предметом даного договору, або у випадку необхідності представлення його інтересів у судах загальної юрисдикції, в державних контролюючих органах, органах влади та місцевого самоврядування, підприємствах, установах чи організаціях надає виконавцю необхідні документи та інформацію в розумні строки до моменту отримання такого висновку, консультації або вчинення будь-яких дій з представлення інтересів замовника, що стосується предмету даного договору (пункту 2.1 договору).

За умовами пункту 3.1 укладеного договору, виконавець зобов`язується надавати замовнику комплексні юридичні послуги в межах предмета даного договору.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що вартість послуг визначається в рахунку на оплату та/або в акті виконаних робіт (наданих послуг).

Плата по даному договору вноситься на розрахунковий рахунок виконавця протягом 3-х робочих днів з дня отримання акту виконаних робіт (наданих послуг). Акти виконаних робіт (наданих послуг) надаються виконавцем щомісячно. Оплата послуг здійснюється відповідно до ст. 49 Бюджетного кодексу України (пункт 6.2 договору).

У пункті 6.3 договору сторони погодили, що договір та акти виконаних робіт (наданих послуг) оформляються у письмовій формі і підписуються сторонами безпосередньо або шляхом обміну документами засобами поштового зв`язку, телефаксом або за допомогою іншого зв`язку, що дозволяє достовірно встановити, що документ виходить від однієї зі сторін.

При цьому, пунктом 6.7 договору, в редакції додаткової угоди від 09.10.2020, сторони домовились, що вартість послуг вказаних в пункті 1.9 договору складає: консультаційні послуги з ведення бухгалтерського обліку - 25000,00 грн за календарний місяць; комплексні юридичні послуги пов`язані з діяльністю замовника - 20000,00 грн за календарний місяць.

Договір на надання комплексних юридичних послуг набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2020 та до повного виконання сторонами зобов`язань (пункт 8.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов даного договору, позивач надав, а відповідач прийняв обумовлені договором послуги загальною вартістю 120000,00 грн, що підтверджується актами наданих послуг №574 від 20.10.2020 на суму 92000,00 грн та №573 від 20.10.2020 на суму 28000,00 грн, які підписані сторонами договору без зауважень та скріплені печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо порядку надання послуг.

Тоді як, відповідач свого обов`язку з оплати наданих послуг належним чином не виконав, сплативши згідно платіжного доручення №22 від 06.10.2020 лише 41000,00 грн, що не заперечується сторонами, у зв`язку з чим виник борг за надані послуги в сумі 79000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №79 від 13.11.2020, в якій просив сплатити борг та пеню за порушення строків оплати, яка отримана відповідачем 04.12.2020, що підтверджується трекінгом відстеження Укрпошти за поштовим відправленням №649.

Втім відповідач вказану претензію залишив без задоволення, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг, а відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.2 договору сторони визначили, що плата по даному договору вноситься на розрахунковий рахунок виконавця протягом 3-х робочих днів з дня отримання акту виконаних робіт (наданих послуг).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 6.2 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих послуг за договором на момент розгляду справи настав.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зобов`язання з оплати наданих послуг за договором було виконано лише частково у сумі 41000,00 грн.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання послуг та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної оплати отриманих послуг, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 79000,00 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами статті 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він повинен сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 7.1 договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату наданих послуг замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі десяти відсотків від не оплаченої суми за кожен день прострочення оплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В той же час, ст. 3 вказаного Закону закріплює, що розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, за приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки і відповідно, якщо розмір пені, встановлений договором, є меншим від подвійної облікової ставки НБУ застосовується розмір пені встановлений договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №917/889/17 та від 30.01.2019 у справі №904/631/18.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків за договором, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства та умов договору, позивачем нараховано за період з 24.10.2020 по 28.01.2021, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, та заявлено до стягнення пеню в розмірі 2298,90 грн.

За результатом перевірки наданого позивачем розрахунку пені, судом встановлено, що розмір пені за визначений позивачем період є більшим.

Однак, статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ч. 2 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.2 ст. 237 ГПК України).

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач вказує про стягнення пені саме у розмірі 2298,90 грн, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Окрім цього, оскільки за приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 629,83 грн та інфляційні втрати у розмірі 2528,00 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, за розрахунком суду, в сумі 628,61 грн, оскільки позивачем при розрахунку не було враховано, що в 2020 році було 366 днів, а не 365. В іншій частині цих позовних вимог належить відмовити.

Також, за результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, за розрахунком суду, в сумі 1747,24 грн, оскільки позивачем, враховуючи, що строк оплати настав 23.10.2020, не було враховано, що сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 924/532/19.

При цьому необхідно зазначити, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19 відступила від висновків касаційного суду у постанові від 14.01.2020 у справі №924/532/19 лише щодо можливості розрахунку інфляційних втрат за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць. Жодних висновків щодо методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надавала.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в повному обсязі, а доводи викладені у відзиві на позовну заяву спростовуються вищевикладеним.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у нього оригіналів документів, які підтверджують наявність заборгованості перед позивачем, оскільки факт відсутності у відповідача оригіналів документів не звільняє його від обов`язку оплатити отримані послуги за актами надання послуг №574 та №573, які підписані відповідачем без будь-яких заперечень та оригінали яких оглянуто судом в судовому засіданні. Доказів того, що вказані акти не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам чи підписані з перевищенням повноважень головою правління суду не надано.

Необґрунтованими є і посилання відповідача на те, що позивачем на його вимогу не було надано звіт про виконану роботу, оскільки умовами укладеного між сторонами договору не було встановлено обов`язку позивача готувати та подавати звіти про виконану роботі, як підстава для оплати послуг.

Відхиляє як безпідставні суд і посилання відповідача на аудиторний звіт діяльності ПАТ «Державна акціонерна компанія «Ліки України», в якому за результатами проведеного державного фінансового аудиту встановлено відсутність документів, які підтверджують проведення претензійно-позовної роботи та неефективне використання коштів на оплату юридичних послуг, оскільки перевірка проводилася за період з 01.01.2021 по 31.08.2020, тоді як спірні правовідносини між сторонами виникли з 29.09.2020 року.

Водночас, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Семенка Бориса Миколайовича до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» про стягнення 84456,73 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (04075, м. Київ, вул. Максименка Федора, буд.28; ідентифікаційний код 20078889) на користь Фізичної особи-підприємця Семенка Бориса Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) основний борг у розмірі 79000 (сімдесят дев`ять тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 2298 (дві тисячі двісті дев`яносто вісім) грн 90 коп., 3% річних у розмірі 628 (шістсот двадцять вісім) грн 61 коп., інфляційні втрати у розмірі 1747 (одна тисяча сімсот сорок сім) грн 24 коп. та судовий збір у розмірі 2248 (дві тисячі двісті сорок вісім) грн 98 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.04.2021.

Суддя Т.В. Васильченко