РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2021Справа № 910/20521/20

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В.В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» (вул. Соборна, 85, с. Нові Петрівці, Київська обл., 07354; ідентифікаційний код 31484879)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (бульв. Академіка Вернадського, 59/2, м. Київ, 03142; ідентифікаційний код 30550166)

про стягнення 54 061,25 грн,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» про стягнення 54 061,25 грн, з яких 52 000,00 грн. борг за поставлений товар, 1 108,20 грн. пеня, 676,00 грн. інфляційні втрати та 277,05 грн. три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 989 від 13.01.2016 в частині здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2020 відкрито провадження у справі № 910/20521/20 за вищезазначеною позовною заявою та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), сторонам визначено строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив.

Позивач та відповідач повідомлені про відкриття провадження у справі відповідно до приписів чинного законодавства України.

Уповноважений представник позивача ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 19.01.2021, що підтверджено наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 598.

Щодо повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статті 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частин 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про проведення підготовчого засідання у справі, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 30.07.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: бульвар Академіка Вернадського, будинок 59/2, місто. Київ, 03142.

Однак, конверт, скерований на адресу відповідача був повернутий до суду відділеннями поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання''.

Згідно з пунктом 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, судом вчинені необхідні дії для належного повідомлення учасників судового процесу про відкриття провадження у справі.

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що позивач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2020, не подав до суду відзив, тому останній не скористався наданими йому процесуальними правами, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.01.2016 між позивачем в якості постачальника та відповідачем в якості покупця було укладено Договір № 989 купівлі-продажу хліба та хлібобулочних виробів (далі - Договір) за умовами якого постачальник зобов`язався поставляти окремими партіями зі свого складу на умовах даного Договору хліб та хлібобулочні вироби (далі - Товар) у відповідності з поданими покупцем замовленнями, а покупець - приймати Товар та своєчасно сплачувати його вартість постачальнику.

Право власності на поставлений Товар переходить до покупця з моменту підписання сторонами належним чином оформленої товарно-транспортної накладної, затвердженої Наказом Міністерства аграрної політики України від 06.06.2001 № 153 (пункт 1.3 Договору).

Згідно пункту 3.1 Договору Товар постачається (відпускається) за діючими на час поставки (відпуску) цінами з урахуванням податку на додану вартість. Перелік продукції визначається в прас-листах постачальника, наданих продавцем.

У пункті 3.4 Договору сторони погодили, що розрахунки за Товар проводяться у відповідності до умов оплати, визначених в специфікації (пункт 4.1 Договору), у національній валюті України шляхом перерахування на банківський рахунок постачальника вказаному на товарно-транспортній накладній у безготівковому порядку та/або готівкою через ПАТ «Райффайзен банк Аваль». Відстрочка платежу встановлена в межах 3 днів з дня отримання Товару.

В графі платіжного доручення (призначення платежу) покупець розподіляє окремими грошовими сумами підпунктами специфікації відповідних груп Товару, з яких складається загальна сума проведеного платежу. При недотриманні даної умови постачальник самостійно визначає черговість погашення зобов`язань покупця за рахунок отриманої суми (пункт 3.5 Договору).

Датою оплати по Договору, згідно пункту 3.6, вважається дата надходження коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Пунктом 3.9 Договору передбачено, що Акт звірки взаєморозрахунків складається між сторонами станом на кінець кожного кварталу, або на вимогу однієї зі сторін. У випадку, якщо покупець отримав Акт звірки і впродовж 15 календарних днів не надав письмової відповіді, Акт вважається погодженим.

Порядок замовлення та поставки Товару закріплений у розділі 4 Договору.

Пунктом 5.4 Договору визначена відповідальність покупця за порушення термінів оплати товару, а саме сплата на користь постачальника пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2016. При відсутності заяв про розірвання (переукладення) чи зміни окремих умов Договору за 30 календарних днів до закінчення його дії, Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік і на тих же умовах.

Протягом дії Договору по 14.10.2020 позивачем, на виконання умов Договору, здійснювалась поставка Товару, зокрема, за товарно-транспортними накладними, належним чином засвідчені копії яких додано до позовної заяви.

Відповідач, за твердженням позивача, яке не спростовано матеріалами справи, здійснював оплату Товару без вказівки конкретної товарно-транспортної накладної та, зважаючи на систематичний характер поставки, позивачем розглядається дата поставки датою останньої товарно-транспортної накладної - 14.10.2020 і від цієї дати здійснює розрахунки.

Зважаючи на погоджену сторонами триденну відстрочку платежу, заборгованість за отриманий Товар обліковується за відповідачем з 18.10.2020.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією про погашення заборгованості № 1139 від 05.10.2020 до якої було долучено Акти звірки взаємних розрахунків. Претензію, згідно відмітки у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, було отримано уповноваженим представником відповідача 18.10.2020.

Доказів відповіді на претензію або погашення наявної заборгованості матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене вище, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з вимогою про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 52 000,00 грн, а також просив стягнути з боржника 1 108,20 грн пені, 676,00 грн інфляційних втрат та 277,05 грн трьох процентів річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частини 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частини 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, 5 кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, на виконання умов Договору позивачем здійснювалась систематична поставка Товару.

Проте доказів належної своєчасної та в повному обсязі оплати відповідачем за отриманий Товар сторонами не надано.

Згідно наявних в матеріалах справи Актів звірки станом на момент розгляду справи у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в сумі 52 000,00 грн.

Визначений пунктом 3.4 Договору строк оплати за отриманий товар є таким що настав 17.10.2020

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача в розмірі 52 000,00 грн, підтверджена наявними у матеріалах справи належними доказами, відповідачем наявність заборгованості не оспорюється і відповідач на момент прийняття рішення не надав суду документів, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим позов в частині стягнення основної заборгованості в сумі 52 000,00 грн підлягає задоволенню.

Окрім стягнення основної заборгованості позивачем також заявлено вимогу про стягнення штрафних санкцій у вигляді 1 108,20 грн пені та компенсаційних витрат, які складаються з 277,05 грн 3% річних та 676,00 грн інфляційних витрат.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

У пункті 5.4. Договору сторони визначили відповідальність покупця за порушення термінів оплати товару, а саме: сплату на користь постачальника пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тобто, законодавством визначено механізм нарахування та сплати пені, однак залишено на врегулювання сторін лише питання про встановлення такого обов`язку та розміру пені в договорі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 911/1189/19.

Відтак, за змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідний правовий висновок був сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

З пункту 5.4. Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір пені, порядок нарахування пені (на суму заборгованості за кожен день прострочення), проте не визначено строк такого нарахування, а відтак в силу приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України період нарахування штрафних санкцій обмежено піврічним терміном.

Перевіривши розрахунок пені з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування та враховуючи здійснені відповідачем оплати, суд дійшов обґрунтованого висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 1 108,20 грн.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 277,05 грн 3% річних за період з 18.10.2020 по 21.12.2020 та 676,00 грн інфляційних витрат за листопад 2020 року суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування, суд дійшов висновку, що правомірним є стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 277,05 грн.

При здійсненні перевірки правильності нарахування інфляційних витрат суд керувався наступними приписами чинного законодавства України.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зазначеній нормі закону визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат, суд дійшов висновку що наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат здійснених з урахуванням зазначених приписів та нараховано інфляційні витрати за період з 01.11.2020 по 30.11.2020.

Отже, зважаючи на викладене вище, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 277,05 грн 3% річних та 676,00 грн інфляційних витрат підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» про стягнення 54 061,25 грн - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (бульв. Академіка Вернадського, 59/2, м. Київ, 03142; ідентифікаційний код 30550166) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Столичний Хлібозавод» (вул. Соборна, 85, с. Нові Петрівці, Київська обл., 07354; ідентифікаційний код 31484879) 52 000,00 грн (п`ятдесят дві тисячі 00 копійок) основної заборгованості, 1 108,20 грн (одну тисячу сто вісім гривень 20 копійок) пені, 277,05 грн (двісті сімдесят сім гривень 05 копійок) 3% річних, 676,00 грн (шістсот сімдесят шість гривень 00 копійок) інфляційних витрат та 2 102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

повне рішення складено 12.04.2021

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ