РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2021Справа № 910/20911/20

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши Без виклику (повідомлення) представників учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ТЕХБУД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЛЯХУКРБУД"

про стягнення 297 238,70 грн,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ТЕХБУД" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЛЯХУКРБУД" про стягнення 297 238,70 грн, з яких 222 814,50 грн основного боргу, 13 379,78 грн пені, 44 562,90 штрафу та п`ятнадцять процентів річних у розмірі 16 481,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № ЕТ-П 0909/2019-1 від 09.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін та визначено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.

Позивач та відповідач належним чином були повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідно до наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення № 619 та № 627 з відмітками про вручення ухвала суду від 11.01.2021 про відкриття провадження у справі отримана позивачем 25.01.2021 та відповідачем - 01.02.2021.

Суд також зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливості ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 11.01.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2021, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.09.2019 між позивачем в якості постачальника та відповідачем в якості покупця було укладено Договір № ЕТ-П 0909/2019-1 поставки матеріалів (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити або відвантажити, а покупець - прийняти та оплатити Товар, а саме: Щебінь гранітний (різних фракцій), щебеневу суміш, відсіви, пісок, бутовий камінь (далі - Товар), асортимент, об`єм та ціна якого визначаються у бухгалтерських документах сторін: рахунках-фактурах на оплату, товарно-транспортних накладних (у разі їх оформлення) та видаткових накладних, які після підписання сторонами мають юридичну силу в розумінні статті 266 Господарського кодексу України.

Згідно пункту 1.2 Договору рахунок-фактура виставляється та підписується постачальником до відвантаження Товару із дотриманням умов Договору. Поряд з тим, постачальник не позбавлений права здійснити відвантаження чи поставку Товару до 100% оплати відповідного рахунку-фактури.

Моментом передачі-прийому (поставки) Товару покупцю та переходу права власності на Товар до покупця, відповідно до пункту 2.8 Договору, є дата фактичного одержання поставленої партії Товару покупцем або дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової та/або товарно-транспортної накладної, залежно від того, яка подія відбулася раніше. Якщо дату одержання партії Товару покупцем визначити неможливо, датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової та/або товарно-транспортної накладної.

У пункті 3.2 Договору зазначено, що всі розрахунки здійснюються сторонами шляхом перерахування коштів на банківські рахунки сторін, зазначені в розділі 10 цього Договору.

Порядок розрахунків за Договором врегульовано сторонами у пункті 3.3, зокрема: 100% передоплата покупцем за матеріали, яка має бути здійснена протягом 2 банківських днів з дати отримання від постачальника рахунку-фактури, але у будь-якому разі до дати поставки. Якщо постачальник здійснює поставку Товарів без 100% передоплати, поставлені матеріали (їх частина/партія) підлягають оплаті покупцем протягом 2 робочих днів з дати поставки.

У пунктах 3.5, 3.6, 3.7 Договору сторони дійшли згоди, що акти звірки взаємних розрахунків, видаткові накладні, інші документи, направлені постачальником покупцю для підписання поштовим відправленням повинні бути повернуті постачальником не пізніше 5 робочих днів. Зазначені документи, направлені постачальником покупцю цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення вважаються погодженими без зауважень (за принципом мовчазної згоди), у разі якщо покупець протягом 5 робочих днів з отримання вищезазначених документів не надав вмотивованих заперечень проти їх підписання та не надіслав їх на поштову адресу постачальника. Відмова покупця від проведення звірки взаємних розрахунків без обґрунтованих підстав дає право (за принципом мовчазної згоди покупця) постачальнику скласти такий акт в односторонньому порядку. Такий акт має юридичну силу для обох сторін, приймається сторонами Договору, як беззаперечний доказ заборгованості покупця та є підставою для постачальника вимагати від покупця погашення боргу за отримані матеріали та нарахування штрафних санкцій згідно умов Договору та чинного законодавства України.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору прописана у розділі 8 Договору.

Так, згідно пункту 8.2 за невиконання пункту 3.3 Договору покупцем останній сплачує постачальнику штраф у розмірі 20 % поставлених постачальником, але не оплачених покупцем матеріалів.

У випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за поставлений Товар за Договором покупцю нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості (пункт 8.6 Договору).

У пункті 8.8 Договору встановлено, що сторона, яка прострочила виконання згідно з Договором, зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15 % річних від простроченої суми. У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у Договорі.

Договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2019, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами (пункт 9. 1 Договору). Якщо за 5 календарних днів до закінчення терміну дії Договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію Договору, він автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік. Кількість пролонгацій необмежена ( пункт 9.2 Договору).

На виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано Товар на загальну суму 876 954,10 грн, що підтверджено наявними в матеріалах справи належним чином завірені копії видаткових накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками.

Відповідач свій обов`язок щодо оплати отриманого Товару виконав частково, сплативши позивачу 652 750,00 грн.

Заборгованість відповідача за Договором станом на 21.12.2020, за твердженням позивача. яке не спростовано відповідачем та матеріалами справи, становила 222 814,50 грн.

З огляду на невиконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати за отриманий Товар позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 222 814,50 грн заборгованості, 13 379,78 грн пені, 44 562,90 штрафу та 15 % річних у розмірі 16 481,52 грн, а також 4 458,58 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частини 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частини 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, 5 кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом вище, позивачем на виконання умов договору було здійснено поставку товару згідно видаткових накладних, копії яких долучено до матеріалів справи на суму загальну суму 876 954,10 грн.

Відповідач, в свою чергу, обов`язку щодо оплати за отриманий Товар виконав частково, сплативши на користь позивача 652 750,00 грн.

З огляду на зазначене вище, у відповідача обліковується заборгованість в сумі 222 814,50 грн, зокрема за товар поставлений згідно видаткових накладних:

- № 253 від 20.05.2020 залишок після часткової оплати на суму 20 504,90 грн

- № 271 від 21.05.2020 на суму 17 269,10 грн,

- № 301 від 22.05.2020 на суму 17 287,40 грн,

- № 312 від 23.05.2020 на суму 18 727,00 грн,

- № 339 від 25.05.2020 на суму 27 273,10 грн,

- № 354 від 26.05.2020 на суму 6 166,20 грн,

- № 199 від 15.07.2020 на суму 8 869,40 грн,

- № 1-0199 від 16.07.2020 на суму 17 394,00 грн,

- № 357 від 20.07.2020 на суму 74 139,40 грн,

- № 363 від 21.07.2020 на суму 14 644,00 грн.

Визначений пунктом 3.3 Договору строк оплати за отриманий товар є таким що настав, а саме за видатковими накладеними:

- № 253 від 20.05.2020 - 22.05.2020

- № 271 від 21.05.2020 - 25.05.2020

- № 301 від 22.05.2020 - 26.05.2020

- № 312 від 23.05.2020 - 26.05.2020

- № 339 від 25.05.2020 - 27.05.2020

- № 354 від 26.05.2020 - 28.05.2020

- № 199 від 15.07.2020 -17.07.2020

- № 1-0199 від 16.07.2020 - 20..07.2020

- № 357 від 20.07.2020 - 22.07.2020

- № 363 від 21.07.2020 - 23.07.2020

Матеріали справи не містять доказів оплати за зазначеними накладними.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача в розмірі 222 814,50 грн, підтверджена наявними у матеріалах справи належними доказами, відповідачем наявність заборгованості не оспорюється і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим позов в частині стягнення основної заборгованості в сумі 222 814,50 грн підлягає задоволенню.

Окрім основної заборгованості, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 13 379,748 грн, нарахованої на підставі пункту 8.6 Договору та 44 562,90 грн штрафу згідно пункту 8.2 Договору.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Як встановлено судом вище, сплата 20 % штрафу за невиконання 3.3 Договору покупцем визначена у пункті 8.2. Договору, а нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня визначено пунктом 8.6 Договору.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тобто, законодавством визначено механізм нарахування та сплати пені, однак залишено на врегулювання сторін лише питання про встановлення такого обов`язку та розміру пені в договорі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 911/1189/19.

Відтак, за змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідний правовий висновок був сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

З пункту 8.6. Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір пені, порядок нарахування пені (на суму заборгованості за кожен день прострочення) та визначено строк такого нарахування, а відтак в силу приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України період нарахування штрафних санкцій не обмежено піврічним терміном.

Перевіривши розрахунок пені з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування та враховуючи здійснені відповідачем оплати, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наданий позивачем розрахунок є вірним, а до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 13 379,78 грн та 44 562,90 грн 20 % штрафу.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача 16 481,52 грн 15% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 8.8 Договору сторонами встановлено обов`язок сплати винною стороною 15 % річних від простроченої суми.

Здійснивши перерахунок 3% річних з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування, суд дійшов висновку, що позивачем правильно здійснено розрахунок та правомірним є стягнення з відповідача 15% річних у розмірі 16 481,52 грн.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ТЕХБУД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЛЯХУКРБУД" про стягнення 297 238,70 грн, - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЛЯХУКРБУД" (02091, місто Київ, ХАРКІВСЬКЕ ШОСЕ, будинок 164; ідентифікаційний код 41130248) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСПРЕС ТЕХБУД" (04073, місто Київ, ПРОСПЕКТ СТЕПАНА БАНДЕРИ, будинок 32; ідентифікаційний код 39618812) 222 814,50 грн (двісті двадцять дві тисячі вісімсот чотирнадцять гривень 50 копійок) основного боргу, 13 379,78 грн (тринадцять тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 78 копійок) пені, 44 562,90 (сорок чотири тисячі п`ятсот шістдесят дві гривні 90 копійок) 20 % штрафу, 16 481,52 грн (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню 52 копійки) 15 % річних та 4 458,58 грн (чотири тисячі чотириста п`ятдесят вісім гривень 58 копійок) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

повне рішення складено 16.04.2021

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ