ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2021 р.

м. Київ

Справа № 911/444/21

Господарський суд Київської області у складі судді Черногуза А.Ф. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Приватного підприємства "Конекс" (21022, Вінницька обл., місто Вінниця, вул. Київська, буд. 136-Г, )

до Фізичної особи-підприємця Сергієнко Тетяни Михайлівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення суми заборгованості за договором поставки № 260-ЦО від 15.02.2019.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява № 02-034 від 01.02.2021 Приватного підприємства "Конекс" до Фізичної особи-підприємця Сергієнко Тетяни Михайлівни про стягнення 14099,08 грн боргу, 42579,22 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 630,58 грн втрат від інфляції та 2819,82 грн штрафу за договором поставки № 260-ЦО від 15.02.2019.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки, а саме, в частині не сплати останнім всієї суми за поставлений товар, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 14099,08 грн. Разом з тим, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання свого зобов`язання за Договором позивачем нараховано відповідачу 42579,22 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, 630,58 грн втрат від інфляції та 2819,82 грн штрафу.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього кодексу малозначними справами є, зокрема, справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, при цьому, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Оскільки, ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021, відповідна справа є малозначною та підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, ухвалою від 17.02.2021 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 10.03.2021; відповідачу - заперечень до 17.03.2021.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, про причини неподання суд не повідомив.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Вказаний факт підтверджується рекомендованим повідомленням №676 від 18.02.2021 з відміткою про вручення відповідачу ухвали Господарського суду Київської області від 17.02.2021 про відкриття провадження у справі.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати дану справу за наявними документами, оскільки вважає, що сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним підприємством "Конекс" (позивач, продавець) та Фізичною особою-підприємцем Сергієнко Тетяною Михайлівною (відповідач, покупець) укладено Договір поставки №260-ЦО від 15.02.2019 (далі - Договір) постачальник зобов`язується на умовах та в порядку, визначених цим Договором, поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. - 1.3. Договору партією товару вважається його кількість, зазначена в одній накладній, що є невід`ємною частиною Договору. Кількість, асортимент кожної партії Товару визначається у замовленнях покупця, прийнятих до виконання постачальником та визначається в супроводжуючих документах (накладних), які є невід`ємною частиною Договору та підписаних уповноваженими представниками сторін.

Ціна товару визначається постачальником у гривнях, є договірною та фіксується у накладних на кожну партію, які є невід`ємною частиною даного Договору. Розрахунок за поставлений по даному Договору товар здійснюється на умовах продажу у кредит з відстроченням платежу на 20 календарних днів з моменту поставки. Моментом виконання покупцем своїх зобов`язань по здійсненню розрахунків за товар вважається дата надходження відповідної суми на розрахунковий рахунок постачальника. Загальна сума Договору складається із сум зазначених в накладних, якими оформлюється прийом-передача товару, поставленого на підставі даного Договору (п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.6. Договору).

Відповідно до п. 3.1., 3.2., 3.5. Договору поставка товару покупцю, на підставі даного Договору, проводиться силами, засобами та за рахунок постачальника у місце визначене покупцем, протягом 2 робочих днів з моменту отримання заявки. Покупець за власним бажанням вправі здійснити само вивіз товару. Постачальник зобов`язується одночасно з поставкою Товару надати видаткову накладну та податкову накладну в електронному форматі зареєстровану в ЄРПН (єдиному реєстрі податкових накладних) в порядку визначеному законодавством, а також копії документів (при їх наявності), необхідних покупцю для використання в своїй господарській діяльності або для подальшої реалізації товару. Такими документами можуть бути: гігієнічні висновки, сертифікати якості, описання товару на українській (російській) мові, а також інші документи надання яких буде визнано сторонами необхідним. Датою отримання товару вважається дата підписання уповноваженою особою покупця видаткової накладної, а також товарно-транспортної накладної за наявністю.

За односторонню відмову або неналежне виконання власних зобов`язань за даним Договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та Договором в тому числі відшкодовують збитки, завдані таким невиконанням зобов`язань, в повному обсязі. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору. Відшкодування збитків та сплата неустойки не звільняє винну сторону від виконання зобов`язань, передбачених даним Договором. У разі прострочки виконання зобов`язань по сплаті вартості товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочки, а також 1% (один відсоток) від суми боргу за кожний день прострочки платежу, що є платою за користування чужими грошовими коштами (в порядку ст. ст. 536, 625 ЦК України). У випадку несплати покупцем повної вартості товару в строк більше ніж на 20 календарних днів вважається, що покупець необґрунтовано відмовився від оплати товару та зобов`язаний сплатити на користь постачальника крім установленого п. 6.2. даного Договору, штраф на користь постачальника за ухилення від оплати в розмірі 20% від вартості отриманого та неоплаченого товару (п. 6.1. - 6.4. Договору).

Пунктом 7.1. Договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2021, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, а отже правовідносини за ним регулюються Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 267 Господарського кодексу України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем як доказ виконання умов Договору, надано суду видаткові накладні на поставку товару, а саме: №222393 від 01.06.2019 на суму 2190,02 грн; №222391 від 01.06.2019 на суму 27,02 грн; №232528 від 08.06.2019 на суму 2158,24 грн; №232527 від 08.06.2019 на суму 29,74 грн; №236262 від 11.06.2019 на суму 2129,86; №236260 від 11.06.2019 на суму 29,74 грн; №244920 від 15.06.2019 від 2129,73 грн; №244919 від 15.06.2019 на суму 97,92 грн; №254066 від 22.06.2019 на суму 1291,91 грн; №254065 від 22.06.2019 на суму 70,13 грн; №442966 від 22.10.2019 на суму 946,94; №442965 від 22.10.2019 на суму 71,71 грн; №453946 від 29.10.2019 на суму 1000,35 грн; №463152 від 02.11.2019 на суму 929,11 грн; №363145 від 02.11.2019 на суму 71,59 грн; №477811 від 12.11.2019 на суму 999,99 грн, згідно з якими суд може встановити, що позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 14174,01 грн.

При цьому позивач не додав до позовної заяви видаткових накладних або інших доказів, які б підтверджували постачання відповідачу товару на суму 142286,07 грн, позаяк останній грунтує свої вимоги на твердженні про поставку відповідачу товару на загальну суму 156460,08 грн.

Водночас, позивач, стверджуючи про поставку товару на суму 156460,08 грн, додає до позовної заяви Акт звірки розрахунків з покупцем за період з 01.01.2017 по 29.01.2021 за підписом головного бухгалтера ТОВ «Конекс» Антонюк А.В. у якому зазначено, що позивачем за вказаний період поставлено відповідачу товару на загальну суму 156460,08 грн, тоді як останнім сплачено лише 142361,00 грн, при цьому несплаченою лишилась сума у розмірі 14099,08 грн.

Суд, досліджуючи вказаний Акт звірки зазначає, що останній не може бути взятий судом до уваги та розцінюватись як доказ поставки товару на суму 142286,07 грн, з підстав відсутності в вказаному акті підпису відповідача або іншої уповноваженої ним особи. Тобто вказаний Акт звірки не погоджений другою стороною Договору.

Отже, суд вказує на те, що вказаний Акт звірки є документом, який складений односторонньо позивачем та не має жодної доказової бази щодо поставки товару на суму 142286,07 грн, позаяк є таким, що складений заінтересованою особою.

Водночас, у справі наявна банківська довідка №Д1-В147/048 від 22.01.2021 з АТ «Райффайзен Банк Аваль» з якої судом встановлено, що на виконання умов Договору відповідачем за період з 26.02.2019 по 22.12.2020 сплачено позивачу 142361,00 грн.

Відтак, в матеріалах справи наявні докази сплати відповідачем товару на суму, що перевищує 14174,01 грн. Судом встановлено, що оплати відповідачем проводились без посилання на конкретну накладну, а лише з посиланням на Договір.

Водночас, з тверджень позивача слідує, що правовідносини між сторонами мають триваючий характер (поставки товару відбувалася з лютого 2019 по грудень 2019), але останній не додав до позовної заяви всіх доказів, які б підтверджували існування таких правовідносин.

При цьому, важливо зазначити, що у зв`язку з оплатою відповідачем коштів у розмірі більшому ніж документально підтверджений обсяг поставки товару (14174,01 грн), суд свідомо припускає можливість поставки і іншого товару (докази поставки якого не надані позивачем), водночас, суд не може ґрунтувати своє рішення на таких припущеннях та достеменно стверджувати про факт поставки такого товару, а також стверджувати про факт наявності боргу та визнавати періоди прострочення доведеними.

Відповідач у свою чергу, відзиву та/або будь-яких пояснень на позов не подав, хоча був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом. Проте, з огляду на вказану обставину суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України тягар доведення обставин лежить саме на стороні, яка стверджує про наявність боргу у іншої сторони, а у даному випадку на позивача.

Між тим статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, витребовування судом доказів з власної ініціативи, може свідчити про порушення принципу змагальності сторін та про перехід суду на бік тієї чи іншої сторони процесу під час розгляду справи.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Відтак суд, дослідивши додані до позовної заяви матеріали, доходить висновків про неможливість встановлення факту наявності боргу у відповідача у розмірі 14099,08 грн, у зв`язку з, відсутністю доказів, які б підтверджували як факт поставки товару на більшу суму, так і факт несплати відповідачем поставленого товару. Позивачем у даній справі доведено факт поставки товару лише на суму 14174,01 грн, який згідно банківської довідки суд розцінює як повністю сплачений відповідачем, позаяк оплати проведені відповідачем перевищують заявлений до стягнення борг, а первинних документів, які б підтверджували наявність інших поставок позивачем суду не надано.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 14099,08 грн боргу є недоведеними належними та допустимими доказами, не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, щодо нарахування позивачем пені, втрат від інфляції та штрафу суд зазначає, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів з яких можна було б встановити невиконання або не належне виконання відповідачем умов Договору в частині своєчасності оплат відповідачем боргу за поставлений товар, підстав для задоволення вказаних штрафних санкцій в суду не має.

Також суд зауважує, що згідно вищезазначеної банківської виписки оплати відповідачем здійснювались лише з посиланням на Договір, тоді як у призначенні платежів немає прив`язки до конкретної видаткової накладної, що позбавляє суд можливості встановити момент оплати кожної накладної та, відповідно, стверджувати про наявність у позивача права на нарахування штрафних санкцій.

Відтак, з підстав недоведеності позивачем наявності в нього права на нарахування заявлених штрафних санкцій суд розцінює позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, втрат від інфляції та штрафу такими, що не можуть бути встановлені, перевірені та, відповідно, задоволені судом.

Отже, з наведених вище підстав, суд доходить висновків про відмову у задоволенні позову.

Принагідно суд звертає увагу позивача, що даним рішенням суд не констатує відсутність у позивача права на стягнення заявлених коштів, а натомість констатує факт неможливості встановлення судом такого права та відповідно його захисту з підстав не доведення позивачем обставин наявності відповідного права у даному конкретному провадженні, з огляду ненадання позивачем суду всіх необхідних доказів у справі, обов`язок подання яких покладено на позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, витрати по сплати судового збору, у зв`язку відмовою у позові, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.04.2021.

Суддя А.Ф. Черногуз