ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2021 року м.Дніпро Справа № 904/2336/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Білецької Л.М., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 (суддя Ярошенко В.І.)

у справі № 904/2336/18

за позовом Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, с. Новоолександрівка Дніпропетровської області

до відповідача-1: Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, с. Новоолександрівка Дніпропетровської області;

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар", м. Дніпро

про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору № 1-12/17 від 01.12.2017р. про закупівлю послуг із збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів, -

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар" (далі - відповідач-2) про визнання недійсними: рішення тендерного комітету відповідача-1, оформленого протоколом № 34 від 15.11.2017 (далі - рішення), та укладеного між відповідачами договору про закупівлю послуг зі збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів № 1-12/17 від 01.12.2017 на суму 1 489 950 грн. (далі - договір).

Позов обґрунтований тим, що відкриті торги проведені з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі", адже надана відповідачем-2 для участі у торгах документація не відповідала умовам, висунутим тендерною документацією та кваліфікаційним критеріям, визначеним законодавством.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.01.2019 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 02.04.2019 рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2019р. у справі №904/2336/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Стягнуто з Прокуратури Дніпропетровської області на користь Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 7 048,00 грн. Стягнуто з Прокуратури Дніпропетровської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар" витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 7 048,00 грн.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2019р. (головуючий суддя - Вечірко І.О., судді - Кузнецов В.О., Чус О.В.) апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області - залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2019 року у справі № 904/2336/18 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13.10.2020р. задоволено частково касаційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області. Рішення Господарського суду від 15.07.2019р. та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2019р. у справі № 904/2336/18 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021р. залишено без розгляду позовну заяву Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар" про визнання недійсними рішення тендерного комітету, договору № 1-12/17 від 01.12.2017р. про закупівлю послуг зі збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Дніпропетровська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021р., справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, стягнути з Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар" солідарно на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 270,00 грн., сплачений за подання апеляційної скарги, розгляд справи здійснювати за участю представника Дніпропетровської обласної прокуратури.

В обґрунтування поданої скарги апелянт стверджує, що судом першої інстанції при розгляді справи невірно застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави.

Наголошує, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, оскільки постановлена у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 53, 74-80, 86, 226, 236 ГПК України.

Вказує на те, що уповноважений орган фактично визнав небажання самостійного захисту інтересів держави, а тому у прокурора виник обов`язок звернутися до суду в інтересах держави з указаним позовом.

Крім того, зазначає що судом першої інстанції не було враховано наявність виключного випадку для реалізації прокурором представницьких повноважень в інтересах держави.

Згідно із протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.03.2021р. для розгляду справи № 904/2336/18 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Вечірко І.О., судді - Кузнецов В.О., Чус О.В.

Зміна складу колегії суддів відбулась на підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.03.2021р. у зв`язку із перебуванням судді Кузнецова В.О. на лікарняному.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021р. для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Вечірко І.О. (доповідач), судді - Білецька Л.М., Чус О.В.

Суддями Вечірко І.О., Чус О.В. подано заяву про самовідвід у справі № 904/2336/18, яка мотивована наявністю обставин, які виключають можливість участі вказаних суддів у розгляді даної справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2021 заяву суддів Вечірко І.О., Чус О.В. про самовідвід задоволено.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями та у зв`язку із задоволенням заяви суддів про самовідвід визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Коваль Л.А., Білецької Л.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 по справі №904/2336/18; розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 15.04.2021 о 15 год. 30 хв.

14.04.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло повідомлення за №б/н від 12.04.2021 про намір участі в судовому засіданні.

15.04.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшла заява вих. №б/н від 14.04.2021, в якій останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 року.

15.04.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу вих. №б/н від 14.04.2021, в яких останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 року - без змін.

Судове засідання 15.04.2021 року відбувалося в режимі відеоконференції, в якому приймали участь представники прокуратури (апелянта), позивача, відповідача-1 та відповідача-2.

Апелянт у судовому засіданні 15.04.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Позивач та відповідачі-1,2, в свою чергу, проти задоволення апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених ними у запереченнях та заявах, просили суд оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 у задоволенні позову Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар" про визнання недійсними: рішення тендерного комітету відповідача-1, оформленого протоколом № 34 від 15.11.2017 та укладеного між відповідачами договору про закупівлю послуг зі збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів № 1-12/17 від 01.12.2017 на суму 1 489 950 грн відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.01.2019 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позов.

Постановою Верховного Суду від 02.04.2019 рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Передаючи справу, що розглядається, на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 звернув увагу на необхідність з`ясування, зокрема, в чому полягають причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, чи дотримався перший заступник прокурора вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, визначеного позивачем, про звернення з даним позовом до суду, та якими доказами підтверджується як факт самого повідомлення, так і факт направлення такого повідомлення.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2019, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2019, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.10.2020 касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено частково. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2019 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2019 у справі № 904/2336/18 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не врахували вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, а також не дотримались вимог статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, із належним дослідженням зібраних у справі доказів.

Верховним Судом у вказаній постанові зазначено, що відповідно до положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", звертаючись до суду з позовом, прокурор має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Водночас, апеляційний господарський суд з наведеного питання обмежився встановленням обставин надіслання Прокуратурою Дніпропетровської області позивачеві листа № 05/1-367вих.18 від 29.05.2018 із повідомленням про прийняття рішення щодо звернення до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про визнання недійсними рішення та договору.

При цьому суди як першої, так і апеляційної інстанцій не досліджували обставини щодо дотримання прокурором вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення Позивача про це, наявності в Позивача можливості протягом розумного строку відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення тощо).

За відсутності належного дослідження наведених обставин щодо дотримання прокурором обов`язкової процедури, передбаченої наведеною нормою, Верховний Суд вважає передчасним висновок судів попередніх інстанцій про наявність у прокурора достатніх правових підстав для звернення до господарського суду з позовом у цій справі в порядку представництва інтересів держави в особі позивача, а відтак і для розгляду такого позову по суті.

Відтак, судом касаційної інстанції надано вказівку судам під час нового розгляду справи взяти до уваги викладене та на підставі належних доказів з`ясувати обставини щодо наявності в прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі позивача у цій справі, зокрема, дотримання ним процедури, визначеної частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру.

Як передбачено ч. 5 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

А за приписами ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Таким чином, розгляд даної справи повинен відбуватися з обов`язковим урахуванням висновків та вказівок Верховного Суду, викладених у постановах від 02.04.2019 та 13.10.2020 року.

Звертаючись з даним позовом до господарського суду, прокурор вважав, що відкриті торги проведені з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі", адже надана відповідачем-2 для участі у торгах документація не відповідала умовам, висунутим тендерною документацією та кваліфікаційним критеріям, визначеним законодавством.

При цьому, в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави прокурор вказав на те, що Новоолександрівська сільська рада від початку проведення публічної закупівлі була обізнана про результати проведених публічних закупівель, а також не відповідність переможця кваліфікаційним критеріям тендерної документації та відсутність у нього права на поводження з небезпечними відходами, як і про факт надання послуг, що були предметом закупівлі, не переможцем, а третьою особою. Проте, будь-яких дій спрямованих на припинення порушень закону, недопущення протиправного витрачання бюджетних коштів, а також відновлення порушених прав та інтересів територіальної громади шляхом визнання недійсним договору про надання послуг, стороною якого є, не вчинила.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме доповнено її статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у конкретній справі.

Насамперед, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". "Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція неодноразова викладалась у постановах Верховного Суду, зокрема, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17 та від 18.08.2020 у справі № 914/1844/18.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Аналогічні висновки були зроблені й у інших постановах колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16, 17, 18 квітня 2019 року у справах № 925/650/18, № 923/560/18, № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, а також у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт третій частини другої статті 129 Конституції України).

Зазначене вище узгоджується з усталеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17.

Колегія суддів наголошує, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Аналогічні висновки щодо застосування цієї норми викладені у постановах цього ж касаційного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 920/284/18, від 03 і 17 квітня 2019 року у справах № 909/63/18 та № 916/641/18 відповідно, від 31 липня 2019 року у справі № 916/2914/18, від 06 серпня 2019 року у справі № 912/2529/18.

Як вбачається з матеріалів справи, правова позиція Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в даній справі свідчить про те, що позивачем оспорюється наявність підстав для представництва прокурором його інтересів.

У матеріалах справи (т. 1, арк. с. 204) міститься копія листа Прокуратури Дніпропетровської області № 15/1-367вих-18 від 29.05.2018, адресованого голові Новоолександрівської сільської ради. В указаному листі, з посиланням на ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", зазначено, що за результатами вивчення стану додержання вимог законодавства з питань земельних відносин прокуратурою області прийнято рішення про звернення до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Товариства з обмеженою відповідальністю "ВД Стар" про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору № 1-12/7 від 01.12.2017 про закупівлю послуг зі збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів на суму 1 489 950 грн.

Вказаний лист Прокуратури Дніпропетровської області № 15/1-367вих-18 від 29.05.2018 не містить відмітки про його отримання позивачем і докази його попереднього направлення на адресу Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, тобто до моменту подання позовної заяви до суду, в матеріалах справи також відсутні.

Позовну заяву на захист інтересів держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області першим заступником прокурора Дніпропетровської області було подано до суду 01.06.2018, тобто через 2 робочих дні після дати листа, в якому викладено повідомлення Новоолександрівській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області про звернення в її інтересах прокуратурою області до суду.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що лист Прокуратури Дніпропетровської області № 15/1-367вих-18 від 29.05.2018 було направлено адресату засобами поштового зв`язку тільки разом із матеріалами даної позовної заяви.

Доказів на спростування вказаних обставин прокурором суду не надано.

Апеляційний суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, за позовом прокурора в інтересах держави в особі районної державної адміністрації та Східного офісу Держаудитслужби до товариства та відділу освіти про визнання недійсними додаткових угод до укладеного відповідачами договору про постачання природного газу, та стягнення коштів, викладено наступну правову позицію щодо представництва прокурором інтересів держави в суді.

Верховний Суд зазначив, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Таким чином, за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурор зобов`язаний перед зверненням до суду з`ясувати причини бездіяльності органу, до повноважень якого належить вирішення спірного питання.

Колегія суддів наголошує, що у справі яка розглядається, прокурор обґрунтовував наявність "інтересів держави" порушенням, на його думку, вимог Закону України "Про публічні закупівлі", адже надана відповідачем-2 для участі у торгах документація не відповідала умовам, висунутим тендерною документацією та кваліфікаційним критеріям, визначеним законодавством. За твердженням прокурора, укладення договору про закупівлю послуг зі збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів №1-12/17 від 01.12.2017 з відповідачем-2 призвело до незаконних витрат бюджетних коштів, а також є порушенням законодавчої процедури укладення договорів закупівель за державні кошти. Прокурор зазначав, що уповноваженим органом для здійснення функцій щодо захисту інтересів територіальної громади, є Новоолександрівська сільська рада, яка свідомо допускає бездіяльність у вирішенні даного питання, що зумовило необхідність вступу у дану справу прокурора в якості самостійного позивача.

Відповідно до статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За положеннями статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як передбачено ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до частин 3, 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Колегія суддів зазначає, що до кола повноважень Новоолександрівської сільської ради, як до органу місцевого самоврядування, віднесено представництво інтересів територіальної громади, а отже вона є компетентним органом в розумінні положень ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», який повинен здійснювати захист цих інтересів у випадку їх порушення в установленому законом порядку самостійно або через відповідні виконавчі органи.

При цьому, оскільки прокурор у цій справі визначив Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області одним зі співвідповідачів у справі та пред`явив до нього вимоги про визнання недійсними рішення тендерного комітету, оформленого протоколом № 34 від 15.11.2017 та укладеного між відповідачами договору про закупівлю послуг зі збирання, зберігання та подальшої утилізації відходів № 1-12/17 від 01.12.2017 на суму 1 489 950 грн., суду необхідно оцінити наявність підстав для звернення до суду прокурора саме в інтересах Новоолександрівської сільської ради.

Прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Таким чином, дотримання вимог щодо підтвердження підстав для представництва передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" в цьому випадку є обов`язковим.

За таких обставин, враховуючи положення статей 131-1 Конституції України, 53 Господарського процесуального кодексу України, 23 Закону України "Про прокуратуру", усталеної судової практики щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, сформованих, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 922/708/19, необхідно встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для захисту прокурором інтересів держави у суді; дотримання/недотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом.

Апеляційний суд не приймає доводи прокурора про те, що в даному випадку уповноважений орган фактично визнав небажання самостійного захисту інтересів держави, а тому у прокурора виник обов`язок звернутися до суду в інтересах держави з указаним позовом, оскільки Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, як сторона оспорюваного правочину, має право заявити відповідну позовну вимогу про визнання його недійсним та бути позивачем у справі. Водночас, подібне вправі здійснити й прокурор, але тільки за умов встановлення бездіяльності компетентного органу.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, важливим аспектом такої бездіяльності є невчинення дій (невжиття необхідних заходів) компетентним органом щодо усунення порушення інтересів держави у розумний строк, який має визначатися виходячи з конкретної ситуації.

Разом з тим, в обгрунтування необхідності захисту інтересів держави та органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор зазначав про невжиття Новоолександрівською сільською радою протягом розумних строків заходів щодо усунення виявлених порушень.

З даного приводу колегія суддів зауважує, що прокурор звернувся до Новоолександрівської сільської ради з повідомленням про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави листом № 15/1-367вих-18 від 29.05.2018, а вже через 2 робочих дні, а саме 01.06.2018 року, звернувся з даним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області, чим позбавив відповідний орган відреагувати на дані факти та вжити адекватних заходів у такій ситуації (з`ясувати обставини стверджуваних прокурором порушень, призначити перевірку таких обставин, вчинити дії для виправлення допущеної бездіяльності, подати позовну заяву або надати аргументовані заперечення).

Таким чином, апеляційний суд вбачає відсутність обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Новоолександрівською сільською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади.

Неспроможними є також посилання апелянта на наявність виключного випадку для реалізації прокурором представницьких повноважень в інтересах держави, що впливало б на визначення розумності строку для звернення прокурором до суду.

Так, прокурором не надано суду доказів того, що інтереси держави потребували невідкладного захисту, зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Тобто, недотримання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо надання Новоолександрівській сільській раді достатнього часу для реагування на стверджуване прокурором порушення інтересів держави, в даному випадку було невиправданим обставинами справи.

Згідно з частиною 5 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

За приписом частини 2 статті 164 цього Кодексу позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши оцінку наявним у справі доказам та перевіривши наведені прокурором доводи в обґрунтування підстав для його звернення з позовом у даній справі для захисту інтересів держави, апеляційний господарський суд доходить висновку про непідтвердженість матеріалами справи факту дотримання прокурором обов`язкової процедури, передбаченої ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", що свідчить про відсутність у прокурора достатніх правових підстав для звернення до господарського суду з відповідним позовом в порядку представництва інтересів держави в особі позивача.

Водночас суд першої інстанції помилкво послався на те, що позовна заява першого заступника прокурора Дніпропетровської області № 05/1-373вих-18 від 01.06.2018 є такою, що подана без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164 Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 цього Кодексу, з огляду на таке.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказаною.

У своїй постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. В таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Такого ж висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 925/226/18.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує відсутність у даному випадку законних підстав для представництва інтересів держави, що свідчить про заявлення позову особою, яка не мала права її підписувати, та є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України.

За приписами абз. 2 ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Необхідно наголосити, що застосування місцевим господарським судом до даних спірних правовідносин норми пункту 8 частини 1 статті 226 ГПК України замість пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України для залишення позову без розгляду, не мало наслідком неправильного вирішення справи.

В свою чергу, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких умов, твердження, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обгрунтованих підстав для залишення позову без розгляду.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не виявлено.

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 у справі № 904/2336/18.

На підставі положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2 270,00 грн. покладається на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 у справі № 904/2336/18 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 у справі № 904/2336/18 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за Дніпропетровською обласною прокуратурою.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.04.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Л.А. Коваль