ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Черкаси справа № 925/1637/20

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., із секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників:

від позивача: Сурай Ю.В. керівник, Плювака Ю.А. за довіреністю,

від відповідача: Кирман В.О. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу

за позовом Приватного підприємства Комерційно-виробничої фірми С.В.КЛУБ, м. Черкаси

до Черкаської міської ради, м. Черкаси

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2020 року Приватне підприємство Комерційно-виробнича фірма С.В.КЛУБ (вул. В.Чорновола, буд. 235, кв. 47, м. Черкаси, 18015, код ) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Черкаської міської ради (вул. Б. Вишневецького, 36, м. Черкаси) у якому просить суд визнати за Приватним підприємством Комерційно-виробнича фірма С.В.КЛУБ право власності на об`єкти нерухомого майна: 5 (п`ять) гаражних боксів, що розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, буд. 13/1.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі правочину договору купівлі-продажу в нього виникло право власності на гаражні бокси, яке заперечується відповідачем, що стало підставами для захисту права власності у судовому порядку.

Ухвалою від 29 грудня 2021 року Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду; відкрив провадження у справі; вирішив розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін і встановив їм строки для подання заяв по суті справи.

05 січня 2021 року до Господарського суду Черкаської області надійшов відзив Черкаської міської ради, в якому міська рада проти позову заперечує повністю, в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки у Позивача не виникло права власності на об`єкти нерухомого майна, відсутнє свідоцтво про право власності. Також відзив на позов містить заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, Черкаська міська рада просить суд постановити ухвалу про розгляд справи № 925/1637/20 за правилами загального позовного провадження, оскільки з урахуванням предмету спору та характеру правовідносин, дана справа потребує з`ясування обставин справи та детального розгляду спору по суті.

27 січня 2021 року до Господарського суду Черкаської області від Позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти заяви Відповідача про розгляд справи № 925/1637/20 за правилами загального позовного провадження, оскільки заява подана з порушенням установленого судом строку для подання заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 17 лютого 2021 року Господарський суд Черкаської області клопотання Черкаської міської ради про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задовольнив; постановив здійснювати розгляд справи № 925/1637/20 за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 12 годин 00 хвилин 09 березня 2021 року.

Ухвалою від 09 березня 2021 року Господарський суд Черкаської області підготовче засідання відклав на 25 березня 2021 року; для забезпечення дотримання прав відповідача бути проінформованим про час і дату призначення наступного судового засідання розмістив інформацію про виклик Черкаської міської ради на офіційній сторінці Господарського суду Черкаської області веб-порталу судової влади України.

Ухвалою від 25 березня 2021 року Господарський суд Черкаської області закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 08 квітня 2021 року.

У судовому засіданні, що відбулося 08.04.2021 за участю представників сторін, суд оголошував про вихід у нарадчу кімнату до 09.04.2021 для ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні 09.04.2021 були проголошені вступна та резолютивна частини рішення суду в порядку ст. 240 ГПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заслухавши доводи учасників справи з приводу заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини.

Предметом доказування у даній справі є наявність підстав для визнання права власності на 5 (п`ять) гаражних боксів, що розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, буд. 13/1.

07 квітня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна між Виробничо-кооперативним об`єднанням «СМЕНА» (Продавець) та Приватним підприємством комерційно-виробничою фірмою «С.В.КЛУБ» (Покупець) (далі Договір).

Відповідно до укладеного Договору Продавець зобов`язувався передати у власність Покупця п`ять цегляних гаражних боксів, які розташовані за адресою вул. Сумгаїтська, 13/1, на земельній ділянці 0,5 га, що орендується у ПТУ-20 м. Черкаси, а Покупець зобов`язувався прийняти об`єкти і сплатити за них ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 - 3.2 Договору передача об`єктів нерухомості здійснюється Продавцем Покупцю у п`ятиденний термін після оплати повної вартості об`єктів нерухомості, а в разі надання розстрочки платежу 50 відсотків вартості цих об`єктів нерухомості. Передача здійснюється за Актом передачі нерухомого майна.

Акт підписано сторонами 29.04.1999, без зауважень та без заперечень.

Відповідно до акту Позивач прийняв у власність:

бокс гаражний цегляний, адреса об`єкта: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1; площа об`єкта, м кв: 48; інвентарний номер: 000001; залишкова вартість на момент передачі, грн коп.: 2 814,29;

бокс гаражний цегляний, адреса об`єкта: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1; площа об`єкта, м кв: 48; інвентарний номер: 000002; залишкова вартість на момент передачі, грн коп.: 2 814,29;

бокс гаражний цегляний, адреса об`єкта: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1; площа об`єкта, м кв: 96; інвентарний номер: 000003; залишкова вартість на момент передачі, грн коп.: 5 628,56;

бокс гаражний цегляний, адреса об`єкта: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1; площа об`єкта, м кв: 72; інвентарний номер: 000004; залишкова вартість на момент передачі, грн коп.: 4 221,43;

бокс гаражний цегляний, адреса об`єкта: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1; площа об`єкта, м кв: 72; інвентарний номер: 000005; залишкова вартість на момент передачі, грн коп.: 4 221,43.

Позивач вказує, що зазначений договір купівлі-продажу в подальшому не був зареєстрований в БТІ.

Об`єкти нерухомості були побудовані Продавцем на орендованій земельній ділянці згідно з договором оренди від 20.05.1992, інвентаризаційний опис від 19.03.1999.

Позивач зазначив, що в період укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року зі змінами і доповненнями.

Статтею 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяла на момент укладення угоди, передбачено нотаріальне посвідчення угод лише для відчуження житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Однак при цьому, дана норма не поширювалась на правовідносини між юридичними особами щодо відчуження інших, крім житлових будинків, об`єктів нерухомості.

Отже договір купівлі-продажу будівель на момент укладення не підлягав нотаріальному посвідченню, так як він укладався між юридичними особами, та не стосувався житлових будівель.

Позивач просив застосувати роз`яснення, надані Вищим господарським судом України в Постанові від 03.07.2007 по справі № 8/258/22-8/294/23.

Крім того, Позивач зазначив, що з метою реалізації законних прав звертався через Центр надання адміністративних послуг у м. Черкаси до Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради для включення до Єдиного реєстру речових прав па нерухоме майно зазначених вище об`єктів.

Рішенням № 53500645 від 07.08.2020 було відмовлено у державній реєстрації права власності з таких підстав:

за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1 зареєстрований інший об`єкт нерухомого майна;

договір купівлі-продажу від 07.04.1999 підлягає нотаріальному посвідченню.

В матеріалах справи наявний технічний паспорт на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, виготовлений станом на 06.07.2020, зі схемами розташування будівель та споруд, експлікацією до схеми розташування будівель та споруд, експлікацією приміщень виробничого будинку, характеристикою на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами.

З метою усунення недоліків, у зв`язку з необхідністю зміни адреси (№ будинку) об`єктів нерухомого майна Позивач звертався через ЦНАП до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із заявою про зміну адреси.

Листом від 15.09.2020 № 01-23/51820 Департамент відмовив у проведенні зміни адреси з підстав відсутності у Позивача документів, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна.

Позивач повторно подавав заяву про зміну адреси та надання письмового роз`яснення.

Листом від 06.10.2020 № 01-23/56776 Департамент знову відмовив, посилаючись на відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформації щодо реєстрації об`єкта нерухомого майна (5 гаражних боксів за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1).

Отже, керуючись ч. 1 ст. 392 Цивільною кодексу України, беручи до уваги, що Черкаська міська рада та Департамент архітектури та містобудування Черкаської міської ради не визнають за Позивачем право власності на об`єкти нерухомого майна, позивач звернувся до суду з позовом.

Черкаська міська рада заперечує проти задоволення позову, подала відзив на позовну заяву, суть заперечень полягає в такому.

20 травня 1992 року між ПТУ-20 м. Черкаси та ВКО «СМЕНА» було укладено договір оренди території.

Відповідно до п. 1.1 та 1.2 договору від 20 травня 1992 року предметом договору є передача в оренду території «Військового містечка» ПТУ-20 в розмірі 0,5 га ВКО «СМЕНА» та будівництво гаража.

Згідно з п. 2.4 договору від 20 травня 1992 року ПТУ-20 дозволило будівництво капітального гаража на 5 боксів розміром 20x6 м.

07 квітня 1999 року між ВКО «СМЕНА» та ПП КВФ «С.В.КЛУБ» було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а саме: 5-ть цегляних гаражних боксів, які розташовані за адресою м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1, на земельній ділянці 0,5 га, яка орендується у ПТУ-20 м. Черкаси на підставі договору оренди території від 20.05.1992.

Відповідно до п. 1.2 Договору право власності на об`єкти нерухомості виникає у Покупця (ПП КВФ «С.В.КЛУБ») з моменту підписання Акта передачі нерухомого майна у власність.

Згідно з п. 3.2 Договору передача об`єктів нерухомості Продавцем (ВКО «СМЕНА») і прийняття об`єктів нерухомості Покупцем (ПП КВФ «С.В.КЛУБ») здійснюється за Актом передачі нерухомого майна у власність, який підписується сторонами.

Відповідно до акту передачі нерухомого майна у власність від 29 квітня 1999 року ВКО «СМЕНА» передала, а ПП КВФ «С.В.КЛУБ» прийняла у власність нерухоме майно, а саме: 5-ть цегляних гаражних боксів, які розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто вимога про визнання права власності може бути заявлена виключно у випадку, якщо на момент звернення до суду особа має право власності, але воно оспорюється іншою стороною.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Крім того, Відповідач зазначає, що порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на час укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а саме: 5-ть цегляних гаражних боксів, які розташовані за адресою м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 13/1 між ВКО «СМЕНА» та ПП КВФ «С.В.КЛУБ» визначала Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121 (також по тексту Інструкція).

Відповідно до п. 1.4 та 1.5 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації.

Пунктом 1.7 Інструкції встановлено, що державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Пунктом 4.1 Інструкції встановлено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.

Відтак додана до позовної заяви копія договору купівлі-продажу є лише правовстановлюючим документом, який не підтверджує право власності на об`єкт нерухомого майна. Належним документом, що б підтверджував право власності на думку відповідача повинно бути свідоцтво на право власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідач зазначає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, що саме Черкаська міська рада є належним відповідачем за пред`явленими ним вимогами.

Позивач звертає увагу, що Відповідач факт укладення та дійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.04.1999 та акт приймання-передачі до нього від 29.04.1999 не заперечує.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомою майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121 передбачала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. На відміну від Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (чинний), Інструкцією не передбачалося виникнення права власності у сторони з моменту державної реєстрації, а лише було розписано сам порядок такої реєстрації.

Виникнення права власності у Позивача відбулося в момент підписання договору купівлі-продажу та акту приймання передачі на оспорюванні об`єкти, а реєстрація цього права так і не відбулася з невідомих причин, що частково слугує причиною відмов у реєстрації спірних об`єктів органами державної реєстрації та необхідності визнання свого права Позивачем у судовому порядку.

На підтвердження невизнання права власності за Позивач він надав письмові відмови: Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради (рішення № 53500645 від 07.08.2020 року) та Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради (лист від 06.10.2020 року № 01-23/56776).

Відтак Позивач вважає, що належним чином підтвердив виникнення у нього права власності на спірні об`єкти нерухомого майна та невизнання цього права державними органами, що є передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку.

Оцінивши фактичні обставини справи та приписи вищенаведеного законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положенням статей 2, 20 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, що виникають, зокрема, з земельних відносин та щодо права власності чи іншого речового права на майно, визнання недійсними акта, що порушують такі права.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами 1 та 2 ст. 4 ЦК УРСР 1963 року в чинній на момент їх виникнення редакції від 03.12.1996 (далі ЦК УРСР 1963 року) вказано, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори) (ч. 1, ч. 2 ст. 41 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Стаття 86 ЦК УРСР 1963 року вказує, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК УРСР 1963 року право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Відповідно до ст. 151 ЦК УРСР 1963 року в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу

07 квітня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна між Виробничо-коперативим об`єднанням «СМЕНА» (Продавець) та приватним підприємством комерційно-виробничою фірмою «С.В.КЛУБ» (Покупець). Ціна відчужуваного нерухомого майна, погоджена сторонами, становить 19 700 грн (еквівалент 5 000 доларів США), які Покупець зобов`язався сплатити Продавцеві в момент оформлення договору купівлі-продажу (п. 1.3 Договору).

Право власності на об`єкти нерухомості виникає у Покупця з моменту підписання Акта передачі нерухомого майна у власність (п. 1.2 Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суди насамперед повинні встановити відповідно до статей 181, 188 ЦК України вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).

Правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 640/2034/15.

Акт підписано сторонами 29.04.1999, без зауважень та без заперечень.

Матеріали справи не містять жодних доказів існування спорів між Продавцем та Покупцем з приводу неналежного виконання ними умов Договору, ні в частині сплати за спірні об`єкти, ні в частині передачі їх передачі у власність Покупця.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Розтлумачуючи зазначене положення Верховний Суд, зазначив, що закріплена у цій нормі презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З наведеного вбачається, що приписи статті 204 ЦК України, як за своїм місцезнаходженням у структурі цього Кодексу, так і за своєю суттю є загальними, тобто такими, що можуть та повинні застосовуватися в усіх випадках коли зацікавлена особа заявляє про своє право, яке виникло з того чи іншого правочину.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, тим, що він є власником спірних об`єктів на підставі Договору, тобто правочину, а за таких обставин, застосування загального положення, закріпленого у статті 204 ЦК України у цих правовідносинах є обов`язковим, оскільки з`ясування наявності відповідно права, і відповідно, наявності (відсутності) підстав для його захисту входить до предмету доказування.

При цьому суд засотував правові висновки, викладені у постанові ВС від 05.08.2020 по справі № 921/384/19.

Отже, враховуючи зміст та умови Договору, які передбачали передачу об`єктів нерухомості Покупцю у п`ятиденний термін після оплати Покупцем повної вартості об`єктів нерухомості, а в разі надання розстрочки платежу 50 відсотків вартості цих об`єктів нерухомості (п. 3.1 Договору), приписи ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, господарський суд дійшов до висновку про те, що Позивач на підставі Договору та акту передачі від 29.04.1999 отримав у власність п`ять цегляних гаражних боксів, які розташовані за адресою вул. Сумгаїтська, 13/1 у м. Черкаси.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні регулювався Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за № 399/2839) (втратила чинність на підставі Наказу Держбуду № 36 від 15.02.2002).

Відповідно до п. 1.6 Інструкції державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Відповідно до п. 1.9 Інструкції до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться, зокрема: житлові і нежитлові будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами.

Суд встановив, що на підставі правовстановлюючого документу Договору уповноваженим органом БТІ, не було здійснено реєстрацію права власності Позивача на придбані по Договору об`єкти.

Приписами статті 328 ЦК визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначену правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17 та від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджено належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18).

Відповідач аргументи Позивача належним чином не спростував, зокрема щодо відсутності правовстановлюючих документів про право власності, у зв`язку з чим не визнає на них права Позивача, що потребує судового захисту.

З огляду на викладене, господарський суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх повного задоволення.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач сплатив 5 668,50 грн судового збору (виходячи з ціни позову 377 900,00 грн, визначеної відповідно до висновку про вартість об`єкта).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачена позивачем за подання позову сума судового збору підлягає відшкодуванню йому за рахунок відповідача.

Однак позивач заявив про залишення судових витрати за ним, тому господарський суд, керуючись принципом диспозитивності господарського судочинства, покладає судовий збір на позивача.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Черкаської області

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати за Приватним підприємством «Комерційно-виробнича фірма «С.В.КЛУБ» (вул. В.Чорновола, буд. 235, кв. 47, м. Черкаси, 18015, код ) право власності на об`єкти нерухомого майна: 5 (п`ять) гаражних боксів, що розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, буд. 13/1.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 21 квітня 2021 року.

Суддя О.В. Чевгуз