ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м.Херсон Справа № 923/125/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі судового засідання Кудак М.І. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Фізичної особи-підприємця Ходикіна Віктора Миколайовича м. Херсон, ІПН НОМЕР_1

до Відповідача : Департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради м. Херсон, ,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Херсонська міська рада, , пр-т Ушакова,37, м.Херсон

про стягнення 67 232,73 грн

за участю представників:

від ФОП Ходикін В.М. - адвокат Гончаренко А.Ю., ордер серії ВТ № 1008771 від 29.01.2021

від Департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради м. Херсон - головний спеціаліст Тонкошкуров В.Г., довіреність № 01-38-74/25 від 25.01.2021, дійсна до 31.12.2021

від Херсонської міської ради - адвокат Дудченко В.М., ордер серії ХС № 170695 від 05.04.2021

від Виконавчого комітету Херсонської міської ради - адвокат Дудченко В.М. ордер серії ХС № 170696 від 05.04.2021

в с т а н о в и в:

01 лютого 2021 року до суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Ходикіна Віктора Миколайовича з позовною заявою про стягнення з Департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради заборгованості у розмірі 67 232,73 грн. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на порушення відповідачем умов Договору підряду з капітального ремонту № 428 від 31.03.2020 року, в частині проведення розрахунків за виконані роботи.

Ухвалою від 08.02.2021р. суд прийняв дану позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, запропонував :

- відповідачу надіслати (надати) до суду: відзив на позовну заяву (одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, а відповідні докази представити суду), належним чином завірені копії реєстраційних документів - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі надходження відповіді позивача на відзив відповідача, відповідачу надати протягом п`яти днів з дати надходження зазначених документів, заперечення на відповідь на відзив позивача.

- запропонував позивачу надіслати (надати) до суду з супровідним листом: відповідь на відзив відповідача (у разі отримання відзиву) - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву.

23.02.2021р. від відповідача до суду надійшов відзив по суті позовних вимог.

Відповідач позовні вимоги не визнає з наступних підстав:

15.04.2020 на адресу Відповідача надійшов Актом приймання будівельних робіт відповідно до договору підряду. 18.01.2021р. надійшов лист позивача про повернення йому Акту приймання будівельних робіт.

Листом від 20.01.2021р. № 01-35-29/16 позивача повідомлено , що акти виконаних робіт не підписані у зв"язку з тим, що відповідно до наказу Міністрества фінансів України від 02.03.2012 № 309 «Про затвердження Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України», згідно п.2.1 «За спеціальним фондом бюджету розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні фінансові зобов`язання виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету (відкритих асигнувань (виділених коштів), залишків коштів на спеціальних реєстраційних рахунках розпорядників бюджетних коштів (в частині власних надходжень) та бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами (планами використання бюджетних коштів)».

Неможливість розрахунку по Договору обгрунтована наступним. Згідно п.1.6 положення про департамент житлово-комунального господарства міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 20.12.2019 № 2251, департамент житлово-комунального господарства міської ради утримується за рахунок коштів міського бюджету, відповідно до затвердженого кошторису видатків, а також інших джерел, не заборонених чинним законодавством.

Рішенням міської ради від 23.09.2020 № 2527 «Про зміни до міського бюджету міста Херсона на 2020 рік», було зменшено бюджетні призначення по Коду Програмної класифікації видатків та кредитування місцевого бюджету (далі - КПКВК) 1217310 у сумі З 360 513,00 грн. (Комплексна програма ефективної роботи та реформування житлово-комунального господарства м Херсона на 2016-2020 роки, затверджена рішенням Херсонської міської ради від 16.02.2016 №43 із змінами).

Департамент житлово-комунального господарства міської ради листами: від 21.09.2020р. № 01-38-1591/25; від 22.10.2020 № 01-38-1791/25 звернувся до департаменту бюджету і фінансів Херсонської міської ради, щодо виділення фінансування по Коду Програмної класифікації видатків та кредитування місцевого бюджету (далі - КПКВК) 1216011, «Експлуатація та технічне обслуговування житлового фонду», для можливості прийняття на себе фінансових зобов`язань, згідно з укладеними договорами.

Станом на день розгляду справи вказаним виконавчим органом Херсонської міської ради не вчинено жодних дій щодо виділення фінансування. Рішення міської ради від 23.01.2020 № 2300 «Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік» вичерпало свою дію в зв`язку з закінченням бюджетного періоду. А бюджетом Херсонської міської територіальної громади на 2021 рік затвердженого рішенням Херсонської міської ради від 24.12.2020 №37, не передбачено видатків та бюджетних призначень Департаменту житлово-комунального господарства у розрізі відповідального виконавця за бюджетною програмою.

Ухвалою від 04.03.2021р. суд задовольнив заяву відповідача Департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради про залучення Херсонської міської ради до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача , залучив Херсонську міську раду, , пр-т Ушакова,37, м.Херсон, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, зобов`язав позивача - фізичну особу-підприємця Ходикіна Віктора Миколайовича надіслати на адресу Херсонської міської ради копію позовної заяви та доданих до неї документів, докази направлення надати суду, запропонував Херсонській міській раді, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, надати суду свою позицію щодо суті спору.

Цією ж ухвалою від 04.03.2021р. суд визначив справу розглянути у розумний строк, з урахуванням конкретних обставин справи.

В судовому засіданні 05.04.2021р., яке відбулось за участі тих же представників учасників справи, представник Херсонської міської ради заявив усне клопотання про оголошення перерви для укладення мирової угоди з позивачем. Представники позивача та відповідача не заперечували проти даного клопотання. Оголошено перерву до 14.04.2021р.

Після закінчення перерви мирової угоди суду надано не було. Відтак, розгляд справи по суті здійснено 14.04.2021р.

Третя особа Херсонська міська рада будь-яких письмових пояснень, заяв, клопотань до суду не подавала.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Департаментом житлово-комунального господарства Херсонської міської ради (далі - відповідач, замовник, Департамент) та фізичною особою-підприємцем Ходикіним Віктором Миколайовичем (далі - позивач, підрядник) 31.03.2020 року було укладено Договір підряду з капітального ремонту за № 428 (далі - Договір, а.с.19-25).

На виконання умов договору сторони погодили вартість робіт у розмірі 161 516,00 грн. Сторони затвердили план фінансування на аналогічну суму ( розділ 3 договору, узгодження договірної ціни- а.с.24, план фінансування -а.с.25).

Відповідно до затвердженого сторонами графіку виконання робіт роботи мали виконуватись в період з 30.03.2020 по 24.06.2020.(а.с.23). Відповідно до умов договору підрядник виконав роботи у вказаний період.

Частково виконавши договір, підрядник подав замовнику довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат на суму 106 932,00 грн. та акт приймання виконаних будівельних робіт на суму 106 932,00 грн. Замовник прийняв виконані роботи на вказану суму та сплатив її (а.с. 26-29). Залишок суми за виконані роботи склав 54 584,00 грн.

15.04.2020 підрядник подав замовнику довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат на суму 161 516,00 грн. та виконаних будівельних робіт на суму 54 584,00 грн. (а.с.30-36)

Протягом тривалого часу відповідач - замовник по договору- не підписував та не повертав акти виконаних робіт. Керівництво Департаменту ЖКГ декілька разів проводило зустрічі з позивачем щодо оплати виконаних робіт до закінчення 2020 року. Проте у 2020 році виконані роботи так і не були оплачені.

18.01.2021 підрядник звернувся до замовника з листом про повернення підписаного акту виконаних робіт по капітальному ремонту електропостачання житлового будинку № 11а по Миколаївському шосе м. Херсон. (а.с.37)

Листом від 20.01.2021 № 01-35-29/16 замовник повідомив, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні фінансові зобов`язання виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету, залишків коштів на спеціальних реєстраційних рахунках розпорядників бюджетних коштів. З даного листа вбачається, що замовник не може підписати акт виконаних робіт та оплатити вказані роботи, оскільки немає коштів на їх оплату (а.с.38).

Щодо стягнення боргу за договором, судом встановлено та досліджено наступні пункти договору визначають порядок виконання робіт та оплату

п.1.1. - підрядник зобов`язується на власний ризик виконати у відповідності до умов даного договору роботу, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її у відповідні строки з урахуванням виконання умов даного договору підрядником.

п.1.2. - підрядник приймає на себе виконання таких робіт: капітальний ремонт електропостачання житлового будинку № 11а по Миколаївському шосе м. Херсон.

п. 3.1. - ціна роботи за цим договором становить 161 516,00 грн.

п. З.2.- робота оплачується за ціною погодженою підрядником та замовником у встановленому порядку та визначеною цим договором.

п.З.З. - розрахунки за виконані роботи здійснюються шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок підрядника протягом п`яти календарних днів з дня підписання сторонами Актів виконаних робіт.

п.4.2.- замовник впродовж п`яти робочих днів, з дати отримання від підрядника повідомлення про закінчення виконання робіт та акту виконаних робіт, зобов`язаний розглянути результати виконаної роботи та прийняти її або в той же строк надати письмову вмотивовану відмову від її прийняття та повідомити підрядника про усунення виявлених недоліків. У випадку відсутності зауважень до результатів виконаних робіт замовник зобов`язаний підписати акт виконаних робіт та повернути підряднику один примірник підписаного акту.

п.5.2.1.- замовник зобов`язаний прийняти роботу виконану підрядником відповідно до договору та акту виконаних робіт, а у разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків заявити про них підряднику для їх усунення ним.

п.5.2.3- замовник зобов`язаний оплатити підряднику роботу в розмірах і строки, встановлені цим договором за умови виконання підрядником взятих на себе зобов`язань за даним договором.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.1 ст.76 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 629 ЦК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно приписів ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд зазначає, що укладений сторонами договір № 428 від 31.03.2020р. за своєю правовою природою є договором підряду, (а саме його різновидом - договором будівельного підряду).

Як встановлено ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі ст.610 та 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно зі ст.613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до ст.ст.614, 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 ГК України.

У відповідності до ч.І, 4 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 853 ЦК України, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта. У свою чергу, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Відмова замовника від підписання акта виконаних робіт за договором підряду за відсутності своєчасно наданих зауважень до виконаних робіт не звільняє відповідача від покладених на нього обов`язків прийняти та оплатити роботи за ціною погодженою ним у договорі (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 06.08.2018 у справі №911/662/17).

У оглядовому листі Вищого господарського суду України від 18.02.2013 року № 01-06/374/2013 "Про практику вирішення спорів, пов`язаних із виконанням договорів підряду" зазначено, що відмова замовника від підписання акта виконаних робіт за договором підряду за відсутності своєчасно наданих зауважень до виконаних робіт не звільняє замовника від обов`язку щодо їх оплати.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 № 293 "Про прийняття національного стандарту ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013" встановлені типові форми документів, необхідних для передання - приймання робіт: 1) "Акт приймання виконаних підрядних робіт" (ф. № КБ-2в); 2) "Довідка про вартість виконаних підрядних робіт" (ф. № КБ-3).

В листі Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №12/19-3-9-14- 295 від 16.03.10 роз`яснено, що зазначені типові форми підлягають обов`язковому застосуванню при проведенні взаєморозрахунків за виконані роботи між замовниками та виконавцями робіт з будівництва, що здійснюється за рахунок бюджетних коштів та коштів підприємств, установ і організацій державної власності.

Вказані документи в силу вимог законодавства повинні містити інформацію про вартість виконаних робіт, зданих замовнику, а також про витрати, пов`язані з виконанням цього обсягу робіт.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, виконання підрядних робіт оформлюється сторонами шляхом підписання документів, які підтверджують факт виконаних, прийнятих та оплачених робіт.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 922/509/17.

Тобто, з первинних документів, якими є акти та довідки (КБ-2, КБ-3) має чітко вбачатись на виконання якого саме правочину вони сформовані та виконання підрядних робіт і їх вартість за яким правочином вони підтверджують. На підтвердження виконання обсягу робіт позивачем надано акти та довідки (КБ-2, КБ-3).

Відповідач, в порушення вимог ст.ст. 853, 882 ЦК України, безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), і отже він не звільняється від обов`язку оплатити роботи, виконані за договором.

Ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-ІУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00), держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Наведену правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17, постановах Верховного Суду від 07.05.2018р. у справі №920/724/17, від 05.06.2018р. у справі 915/827/17 та постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16.

З матеріалів справи вбачається, що вартість та строки виконання робіт погоджено сторонами та претензій з цього приводу немає. Також замовником не заявлялись претензії щодо обсягу та якості виконаних робіт.

В силу ч. 1 ст. 75 ГПК України, вказані обставини визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню.

Таким чином, позивачем виконано роботи, які відповідач має оплатити. Станом на 29.01.2021 року за відповідачем обліковується заборгованість за договором на суму 54 584,00 грн.

Як зазначено в ч.1 ст.846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно узгодженого графіку виконання робіт термін виконання робіт за даною угодою : початок робіт 31.03.20р. завершення робіт - 24.06.2020р.

Відповідно до розділу 5 договору № 428 від 31.03.2020р. підрядник - позивач за даним позовом - зобов"язаний :

- виконати роботу, зазначену в п.1.2 договору - капітальний ремон електропостачання житлового будинку № 11а по вул. Миколаївське шосе, м.Херсон (п.5.1.1 договору)

- почати і закінчити виконання робіт згідно строків, зазначених в даному договорі.

В свою чергу відповідач зобов"язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору та акту виконаних робіт (п.5.2.1 договору) та оплатити підряднику роботу в розмірах і в строки, встановлені цим договором за умови виконання підрядником взятих на себе зобоа"язань.

Суд зауважує, що обов"язок оплати виконаних робіт не ставиться у залежність від наявності фінансування Херсонською міською радою.

Відповідно до статті 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

На виконання умов договору підрядник своєчасно виконав роботи, обумовлені договором, проте вони не були прийняті замовником з причин, що не залежать від підрядника.

Разом з тим, роботи виконані підрядником в повному обсязі, належним чином, якісно і в строк, відповідають вимогам Договору, передані відповідачу замовнику. Акт здачі-приймання не підписаний замовником , згідно листа від 20.01.2021р. № 01-35-29/16 (а.с.38) повернута через єдину причину - відсутність коштів.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на те, що відповідач не довів факту оплати виконаних робіт за договором підряду № 428 від 31.03.2020р. господарський суд вважає позовні вимоги щодо стягнення заборгованості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; ) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п.6 ст.231 Господарського кодексу України).

Згідно ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Ч.2 ст.343 Господарського кодексу України обумовлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст.4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;

Щодо стягнення пені за договором.

За п. 6.1. договору, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

За п. 6.2. договору, сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору згідно з чинним законодавством.

Пунктом 6.4. договору передбачає наступні види порушень та санкцій за них: за порушення строків виконання зобов`язань стягується пеня - 0,1% від вартості виконаних робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення та за інші порушення, які не передбачені договором, санкції застосовуються в розмірах, передбачених статтею 231 ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Ч.1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Згідно із ч.І ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В ч. З ст. 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме «пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання».

Разом з тим, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов`язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

При цьому за ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За п. 4.2. договору, замовник впродовж п`яти робочих днів зобов`язаний розглянути результати виконаної роботи та прийняти її або в той же строк надати письмову вмотивовану відмову від її прийняття та повідомити підрядника про усунення виявлених недоліків. У випадку відсутності зауважень до результатів виконаних робіт замовник зобов`язаний підписати акт виконаних робіт та повернути підряднику один примірник підписаного акту.

Супровідний лист про надання акту виконаних робіт та довідки про вартість робіт надано відповідачу 15.04.2020. Таким чином, відповідач мав строк з 16.04.2020 по 23.04.2020 для підписання акту виконаних робіт (5 робочих днів, 20.04.2020 - вихідний).

За відсутності зауважень акт мав бути підписаний не пізніше 23.04.2020.

За п.3.3 договору, розрахунки за виконані роботи здійснюються шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок підрядника протягом п`яти календарних днів з дня підписання сторонами Актів виконаних робіт.

Оскільки акт мав бути підписаний не пізніше 23.04.2020, то відповідач мав оплатити роботи у строк з 24.04.2020 по 28.04.2020.

Таким чином, заборгованість по оплаті виникла з 29.04.2020 року. З урахуванням шестимісячного строку для нарахування пені, строк за який нараховується пеня складає 184 дні, з 29.04.2020 по 29.10.2020.

Пеня розраховується за наступною формулою:

[Пеня] = [Сума боргу] х [Ставка пені (%)] х [Кількість днів прострочення]/ 100

Пеня складає 10 043,46 грн. = 54 584 грн. х 0,1% х 184 дні/100

Щодо стягнення інфляційних та річних.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, Відповідач, порушивши грошове зобов`язання, повинен, за вказаних правових приписів та договірних умов, сплатити Позивачу інфляційні та річні.

Розрахунок інфляційних збитків наведено у тексті позовної заяви, перевірено судом.

Зауважень щодо здійснених позивачем нарахувань на основну суму заборгованості відповідачем не заявлено. Зважаючи на те, що відповідачем доказів сплати основного боргу, а також здійснених позивачем нарахувань (пені, 3% річних і інфляційних втрат) не надано, господарський суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню у повному обсязі щодо основної заборгованості і інфляційних втрат; 3% річних і пені.

Приписами ч.10. ст.238 Господарського процесуального кодексу України передбачено: «Суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу».

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 916/17/20).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність врахування впровадженого «стандарту доказування «вірогідності доказів» у господарському процесі. Зокрема, про це йдеться у постановах Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 24.09.2020 у справі №922/2665/17, від 01.10.2020 у справі № 910/16586/18. Наведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права мають загальний характер.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

При цьому, слід враховувати висновки Верховного Суду, зокрема, викладені в перелічених постановах, щодо необхідності співставлення судом наданих позивачем і відповідачем доказів з огляду на їх вірогідність для правильного застосування положень статті 79 Господарського процесуального кодексу України

Положеннями ч. 1 ст. 75 ГПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

З огляду на викладене, господарський суд Херсонської області дійшов до висновку, що подані позивачем докази свідчать про те, що більш вірогідним є факт укладення Договорів підряду сторонами, аніж їх не укладення.

З огляду на зазначене, аргументи відповідачів, викладені у відзиві, не спростовують доводів позивача. Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.ч.1,3,4 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З усього наведеного суд дійшов висновку, що права позивача були порушені відповідачем.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Судові витрати в межах, встановлених законодавством, відповідно до ст.129 Господарського кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради ( 73003, м.Херсон, , вул. Ярослава Мудрого, 45 ) на користь Фізичної особи - підприємця Ходикіна Віктора Миколайовича ( АДРЕСА_1 ) 54 584,00 грн. основної заборгованості, 10 043,46 грн. пені., 1 370,06 грн. інфляційних, 1 235,21 грн. річних; 2270 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний

15.04.2021р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна