ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/22/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі відокремленого структурного підрозділу "Нафтогазовидобувне управління "Надвірнанафтогаз", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

Позивача - Овсепян А.Г. (довіреність № 01/01/07-237/д від 02.03.2021 р.);

Відповідача - Абовян К.С. (довіреність № б/н від 01.02.2021 р.)

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2021 року Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі відокремленого структурного підрозділу "Нафтогазовидобувне управління "Надвірнанафтогаз" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" про стягнення заборгованості на суму 510441,04 грн.

Ухвалою суду від 05.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на "26" січня 2021 р. о 10:15.

Ухвалою суду від 26.01.2021 р. підготовче засідання відкладено на11.02.2021 р. о 11:00. Ухвалою суду від 11.02.2021 р. було повідомлено про наступне підготовче засідання на 25.02.2021 р. о 11:00.

Суд постановив ухвалу 25.02.2021 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 09 березня 2021 року о 10:15. Ухвалами суду, які були постановлені після 09.03.2021 учасники справи повідомлялись про наступне судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача у судовому сіданні проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

При цьому, застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Зважаючи на те, що судом створено для сторін всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні умови для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, а також у розумінні ст. 80 ГПК України, де сторони подають докази по справі, а також їх відсутності, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

З позовної заяви вбачається та підтверджується наявними матеріалами, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.01.2015 р. по справі № 23/668-б-15/518-б-50/199-б про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Укргазбуд» задоволено заяву розпорядника майна Публічного акціонерного товариства «Укргазбуд» арбітражного керуючого Салатюка Д.В. та затверджена «Мирова угода у справі №23/668-б-15/518-б-50/199-б про визнання банкрутом Публічного акціонерного товариства «Укргазбуд», що знаходилась в провадженні господарського суду м. Києва (зі змінами затвердженими на засіданні комітету кредиторів № 22/2014 від 20 листопада 2014року) від 06.10.2014р.» (надалі Мирова угода).

В пункті 4.3. Мирової угоди зазначено, що «після затвердження мирової угоди господарським судом припиняється провадження у справі № 23/668-б-15/518-б-50/199-б про визнання банкрутом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРГАЗБУД».

Постановою Вищого господарського суду України від 04.06.2015 р. ухвала господарського суду м. Києва від 30.01.2015 р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 р. у справі № 23/668-б-15/518-б-50/199-б залишені без змін.

В п. 2.1. Мирової угоди міститься інформація про затверджені в реєстрі кредиторів розміри вимог кредиторів 4-ої черги, зокрема, про затверджений Господарським судом розмір вимог Нафтогазовидобувного управління «Надвірнанафтогаз» ПАТ «Укрнафта», який становить 510441,04 грн. (п`ятсот десять тисяч чотириста сорок одна грн. 04 коп.).

Відповідно до пункту 3.4. Мирової угоди виконання зобов`язань перед кредиторами 4-ої черги згідно реєстру вимог кредиторів в сумі 18 327 709,41 грн. прийняла на себе третя особа - ТОВ «ХАРІМПЕКС» ().

За умовами пункту 3.8. Мирової угоди ТОВ «ХАРІМПЕКС» зобов`язалося оплатити суму вимог кредиторів 4-ї черги шляхом перерахування грошових коштів в безготівковій формі рівними частками щомісяця пропорційно сумі вимог кожного кредитора протягом 11 місяців з дня закінчення строку, встановленого для виконання зобов`язань ПАТ «Укргазбуд» (Боржник) перед кредиторами 3-ї черги.

Згідно з пунктами 3.2 - 3.3 Мирової угоди Боржник зобов`язався погасити вимоги кредиторів 3-ї черги протягом 5-ти місяців з дня закінчення строку, встановленого для виконання зобов`язань перед кредиторами 2-ї черги, а кредиторів 2-ї черги протягом одного року з дня затвердження Мирової угоди ухвалою господарського суду м. Києва від 30.01.2015р. по справі №23/668-б-15/518-б-50/199-б.

Таким чином, у відповідності до умов Мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду м. Києва від 30.01.2015р (та залишеної в силі вищими інстанціями) Боржник зобов`язаний був погашати вимоги кредиторів 2-ї черги з 31.01.2015р. по 30.01.2016р., вимоги кредиторів 3-ї черги з 31.01.2016р. по 30.06.2016р., а вимоги кредиторів 4-ї черги Відповідач зобов`язаний був погашати в період з 01.07.2016 р. по 31.05.2017 р.

Погашення вимог кредиторів 4-ї черги повинно було відбуватися щомісячно рівними частками, що означає сплату 1/11 частки боргу до завершення кожного календарного місяця.

Для належного виконання Відповідачем свого зобов`язання за Мировою угодою, Позивач рекомендованим листом від 14.04.2015р. №ЮДВ/1133 направив на його адресу свої поштові та банківські реквізити.

Позивачем було направлено лист до Відповідача, у зв`язку із зміною банківських реквізитів, від 10.01.2018р. вих. № 01/01/11/07/02/01/01-02/79, в якому були зазначені нові реквізити Позивача, де звернена увага Відповідача на невиконання Мирової угоди, та поставлена вимога про необхідність виконання останнім умов Мирової угоди від 06.10.2014р. в частині виконання зобов`язань перед кредитором 4-ої черги - Нафтогазовидобувним управлінням «Надвірнанафтогаз» ПАТ «Укрнафта», оскільки строк, встановлений для виконання зобов`язань Боржника перед кредиторами 3-ї черги закінчився.

У відповідь на цей лист Відповідач направив листа від 23.03.2018 р., вих. № 5, про те, що у зв`язку із складною економічною ситуацією на даний момент триває погашення Боржником вимог кредиторів 2-ї черги та Боржник планує приступити до погашення заборгованості перед кредиторами 3-ої черги. Про початок погашення своїх кредиторських зобов`язань перед кредиторами 4-ї черги Відповідач повідомить Позивача окремо.

Позивач, не погоджуючись з доводами Відповідача, викладеними останнім у листі від 23.03.2018 р., вих. № 5, про те, що обов`язок Відповідача приступити до виконання своїх зобов`язань перед кредиторами 4-ї черги виникне після повного погашення Боржником (ПАТ «Укргазбуд») кредиторських вимог 2-ї та 3-ї черги, вважає, що така позиція Відповідача не відповідає умовам Мирової угоди та положенням чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як вже зазначалось вище, згідно з умов пункту 3.8 Мирової угоди, Відповідач зобов`язався оплатити вимоги кредиторів 4-ї черги протягом 11 місяців з дня закінчення строку, встановленого для виконання зобов`язань Боржника за кредиторськими вимогами 3-ї черги тобто до 31.05.2017 року включно.

Затверджена Господарським судом м. Києва Мирова угода містить тільки одну умову настання строку виконання Відповідачем зобов`язань з оплати вимог кредиторів 4-ї черги - закінчення строку, встановленого для виконання зобов`язань Боржника за кредиторськими вимогами 2-ї та 3-ї черги. Умови щодо повної чи часткової оплати Боржником заборгованості за кредиторськими вимогами 2-ї та 3-ї черги у Мировій угоді відсутні, тому строк виконання зобов`язання Відповідача за кредиторськими вимогами 4-ї черги не залежить від погашення Боржником заборгованості за кредиторськими вимогами 2-ї та 3-ї черги.

Апеляційне та касаційне оскарження Відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 30.01.2015р. не змінило строки виконання Боржником та Відповідачем зобов`язань, встановлених Мировою угодою, оскільки відповідно до пунктів 3.2-3.4 Мирової угоди, строки виконання зобов`язань за погашенням кредиторських вимог настають з дня затвердження Мирової угоди ухвалою Господарського суду м. Києва, а не з дати набрання нею законної сили чи дати перегляду ухвали від 30.01.2015 в касаційному порядку.

Позивач також посилається на пункт 5.4. Мирової угоди, де зазначено, що «Мирова угода діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань».

Та вважає, що правомірність подання зазначеного позову стосовно Відповідача відповідає позиції Колегії суддів Верховного Суду України, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2018 року у справі № 908/1125/17.

Позивач отримав листа Відповідача від 23.03.2018 року № 01/01/11/07/02/01/01-02/79, відповідно до вхідної реєстрації 27.03.2018 р., вх. №480, тобто перший довідався про порушення свого права 27.03.2018 року, і згідно ст. 261 Цивільного кодексу України, з цієї дати розпочався новий відлік позовної давності, який триває до 27.03.2021року, посилаючись на підтвердження того, що Позивач в межах строку позовної давності звернувся до Відповідача з вимогою (лист від 10.01.2018р., вих. № 01/01/11/07/02/01/01-02/79) виконати умови Мирової угоди, а останній надав відповідь Позивачу листом від 23.03.2018 р., вих. №5, яким визнав, що його борг ще не погашений і, що погашення боргу зобов`язується виконати пізніше.

У зв`язку із черговою зміною банківських реквізитів Позивач повторно направив Відповідачу листа від 30.11.2020року, вих. №01/01/11/07/02/01-02/01/1069, з своїми новими банківськими реквізитами та повторною вимогою виконати умови Мирової угоди, проте станом на 29.12.2020 року на дану Вимогу Відповідач не відповів, зобов`язання за Мировою угодою не виконав.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, що також викладає у своєму відзиві, вважає його незаконним, необґрунтованим та поданим із пропуском строку позовної давності.

Відповідач не погоджується з доводами Позивача, стосовно переривання строку позовної давності з підстав встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), введення карантину, який встановленого КМ України № 211 від 11 березня 2020 р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ №392 від 20.05.2020р., №500 від 17.06.2020р., №641 від 22.07.2020р., №760 від 26.08.2020р., №956 від 13.10.2020р., №1236 від 09.12.2020р., і який триває по даний час, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд погоджується з обраним способом захисту Позивача та посилання на норми закону.

Відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013) під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін.

Отже, виходячи зі змісту вказаної статті Мирова угода є цивільно-правовою угодою (правочином).

Враховуючи вищенаведене, Мирова угода за своєю правовою природою є правочином у розумінні ст. ст. 202, 203 ЦК України та підставою для виникнення прав і обов`язків сторін, які її уклали, а також одночасно є судовою процедурою у справі про банкрутство.

Водночас, слід взяти до уваги правову позицію Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04.09.2018 у справі №918/2067/14, де було вказано, що аналіз положень статей 3, 203, 509, 604 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що законодавець визначає мирову угоду у справі про банкрутство як новацію зобов`язання боржника перед кредиторами та відповідну процедуру в ході провадження у справі про банкрутство, передбачає право кредиторів захистити свої інтереси в обсязі, передбаченому цією мировою угодою; при цьому, умови мирової угоди щодо порядку та строків погашення боржником кредиторської заборгованості повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У разі ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов`язків за цією угодою: якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні п. 2 ч. 2 ст. 17 названого Закону і підлягає виконанню державною виконавчою службою; тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах; якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у ст. 18 названого Закону, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ.

Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди.

Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 15.06.2018 року у справі №914/2699/15.

У даному разі, ухвала Господарського суду від 30.01.2015 у справі №23/668-б-15/518-б-50/199-б, якою затверджена Мирова угода, не містить строку її пред`явлення (як обов`язковий реквізит виконавчого документу згідно Закону України «Про виконавче провадження»), а отже не може вважатись виконавчим документом.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Проте, суд вважає за доцільне зазначити висновок Великої Палати Верховного Суду викладений при розгляді справи № 916/661/20, де зазначено, що на відміну від ухвали суду про затвердження мирової угоди у позовному провадженні, ухвала про затвердження мирової угоди у процедурі банкрутства не є виконавчим документом та не підлягає примусовому виконанню виконавчою службою. Позовні вимоги кредитора про спонукання до виконання мирової угоди, затвердженої у процедурі банкрутства, не підлягають розгляду у порядку господарського судочинства в межах справи про банкрутство. У разі невиконання боржником своїх договірних зобов`язань у строки, зазначені в мировій угоді, затвердженій у процедурі банкрутства, кредитор може звернутися до суду з вимогами до боржника про стягнення заборгованості в розмірі, передбаченому мировою угодою, в позовному або наказному провадженні, встановленому процесуальним законодавством, а не про спонукання до виконання мирової угоди.

За змістом частин першої - четвертої статті 78 ГПК України (у редакції, яка діяла на момент постановлення ухвали Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року в справі № 7/17-2087-2011), умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи.

Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. До затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Мирова угода може стосуватися лише прав і обов`язків сторін щодо предмета позову. Про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі. Відповідно до статті 193 ГПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень. За приписами статті 35 Закону України Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній до 19 січня 2013 року; далі Закон № 2343-XII) під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін. З наведеної норми вбачається, що мирова угода у процедурі банкрутства є правочином, який змінює строки виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами, які виникли з раніше укладених ними правочинів або інших підстав. Унаслідок укладення мирової угоди у процедурі банкрутства виникнення нових або додаткових зобов`язань не відбувається, проте змінюється строк виконання зобов`язань за раніше укладеними правочинами між боржником та його кредиторами або їх розмір. 19 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі Закон № 4212-VI), яким Закон № 2343-XII викладено в новій редакції. У пункті 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII (у редакції Закону № 4212-VI) визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито після набрання чинності цим Законом. Звідси оскільки провадження у справі про банкрутство КС «Перше кредитне товариство» було відкрито 31 травня 2011 року, застосуванню до правовідносин за участю цього боржника підлягають положення Закону № 2343-XII. Статтею 39 Закону № 2343-XII, яка регулює наслідки невиконання боржником мирової угоди, було передбачено право кредитора захистити свої прав судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

З наведених норм права вбачається, що, на відміну від ухвали суду про затвердження мирової угоди у позовному провадженні, ухвала про затвердження мирової угоди у процедурі банкрутства не є виконавчим документом та не підлягає примусовому виконанню виконавчою службою. Невиконання боржником своїх договірних зобов`язань у строки, зазначені у мировій угоді, затвердженій у процедурі банкрутства, може мати наслідком звернення кредитора до суду з вимогами до боржника про стягнення заборгованості в розмірі, передбаченому мировою угодою, в позовному або наказному провадженні, встановленому процесуальним законодавством.

На відміну від Закону № 2343-XII, що передбачав можливість укладення мирової угоди у справі про банкрутство, у КУзПБ такої судової процедури банкрутства, як мирова угода, та порядку її укладення не встановлено.

Як наслідок, у випадку невиконання мирової угоди, укладеної у справі про банкрутство, КУзПБ не передбачено і процедури звернення до господарського суду із заявою про визнання недійсною такої мирової угоди або її розірвання. Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року у справі № 7/17-2087-2011 провадження у справі про банкрутство відповідача у цій справі КС «Перше кредитне товариство» припинено, а в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані про наявність будь-якого провадження у справі про банкрутство КС «Перше кредитне товариство».

Отже на думку суду, не вважається пропуском строку пред`явлення зазначеного позову до суду, погоджуючись з твердженням Позивача та не спростованим Відповідачем своїм запереченням.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином,

відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ Гурепка проти України № 2 наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю питомою вагою принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок помилок законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і майном.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" (вул. Кузнечна, 27 , м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ - 23762284) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі відокремленого структурного підрозділу "Нафтогазовидобувне управління "Надвірнанафтогаз" (04053, м. Київ, провул. Несторівський, 3-5, код ЄДРПОУ - 00135390) заборгованість в розмірі 510 441,04 грн., а також судовий збір у розмірі 7 656,62 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "16" квітня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін