ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" квітня 2021 р. Справа № 924/160/21

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Баськової Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Анико,

м. Одеса

до державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Хмельницька атомна електрична станція державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, м. Нетішин Хмельницької області

про стягнення 1077467,01 грн, з яких 840000,00 грн основного боргу, 33242,88 грн інфляційних втрат, 11024,13 грн 3% річних, 134400,00 грн пені, 58800,00 грн штрафу

за участю представників:

позивача: Комаха В.В. згідно з ордером

відповідача: не з`явився

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: товариство з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Анико, м. Одеса звернулось до суду з позовом про стягнення з державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Хмельницька атомна електрична станція 1077467,01 грн, з яких 840000,00 грн основного боргу, 33242,88 грн інфляційних втрат, 11024,13 грн 3% річних, 134400,00 грн пені, 58800,00 грн штрафу.

В обґрунтування позову посилається на невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати товару, поставленого за договором поставки від 16.04.2020 №№16336/53-124-01-20-12034. Правовою підставою позовних вимог зазначає положення ст. ст. 525, 526, 530, 536, 610-612, 625, 692, 712 ЦК України, ст. ст. 20, 193, 216-218, 222, 230-232, 265 ГК України

Ухвалою суду від 09.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 29.03.2021, яке відкладалось на 12.04.2021.

Ухвалою суду від 12.04.2021 підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.04.2021.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (від 22.03.2020) проти позовних вимог заперечив. Зокрема, безпідставними вважає вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 134400,00 грн та штрафу у розмірі 58800,00 грн, оскільки укладений між сторонами договір не містить умов (в т.ч. розміру, порядку нарахування) щодо сплати покупцем штрафних санкцій, а положення ст. 231 ГК України не підлягають застосуванню. Вважає, що позивач неправильно здійснив розрахунок інфляційних втрат та 3% річних. При цьому стверджує про неможливість проведення таких нарахувань на суму податку на додану вартість, що включена до вартості товару, оскільки застосування заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено до об`єктів оподаткування ПДВ, а суми податку не є доходами продавця, фактично не належать продавцю, а підлягають перерахуванню ним до бюджету, і кредитор не несе матеріальних втрат, які підлягають компенсації, в результаті несвоєчасної сплати йому покупцем суми ПДВ, яка є у складі вартості поставленого йому товару.

У відповіді на відзив (від 05.04.2021) позивач зазначив, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені та/або штрафу, визначених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки законом прямо передбачений обов`язок, умови сплати та розмір штрафних санкцій, за порушення господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту і пеня та/або штраф, у даному випадку, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань сторонами, а не тільки за невиконання негрошового зобов`язання. Зауважив, що для розрахунку 3% річних у 2020 році застосовано правильну кількість днів, а саме: 366 днів. Вважає, безпідставним висновок відповідача щодо необґрунтованого розрахунку інфляційних втрат та 3% річних на договірну вартість з врахуванням ПДВ, оскільки ст. 625 ЦК передбачає стягнення інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з простроченої суми боргу. Прострочена сума боргу, у свою чергу, є погодженою сторонами договору на добровільних засадах і вже включає в себе ПДВ, оскільки цього вимагають положення ПКУ.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач представника у судове засідання не направив, причини не повідомив. Про судовий розгляд справи повідомлений належним чином. Так, ухвала суду від 12.04.2021 про призначення справи до судового розгляду по суті направлена на адреси відповідача, зазначені у позовній заяві та відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручена 15.04.2021, 19.04.2021 згідно з відомостями щодо відстеження поштових пересилань АТ Укрпошта".

Розглядом матеріалів справи встановлено:

16.04.2020 між державним підприємством «Національна атомна енерегогенеруюча компанія «Енергоатом» (Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція») (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія «Анико» (постачальник) укладено договір поставки №16336/53-124-01-20-12034 (далі - договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити запасні частини до вимикача ВНВ (товар). Найменування, асортимент, виробник, кількість, ціна та код товару згідно з УКТ ЗЕД зазначаються в специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору.

Обсяги закупівлі товару та загальну вартість по договору може бути зменшено залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до договору шляхом укладення додаткової угоди до договору (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 якість, кількість товару повинні відповідати технічним характеристикам, вказаним у специфікації №1 до договору, технічній документації, якою встановлені вимоги щодо його якості, кількості, умовам договору.

Строк поставки товару становить протягом 120 календарних днів з дати укладення сторонами договору (п. 3.1 договору).

За умовами п. 3.2 договору поставка товару здійснюється транспортом і за рахунок постачальника на умовах DPP згідно з Інкотермс 2020 на складі вантажоотримувача за адресою: Хмельницьке відділення ВП «Складське господарство»/склад №10, вул. Енергетиків, 36, м. Нетішин, Хмельницька область, 30100.

Ціна товару по договору становить: 700000,00 гри. без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 140000,00 гривень. Всього: 840000,00 грн з ПДВ (п. 4.1 договору).

Згідно з п. 4.2 договору ціна за одиницю товару, кількість та загальна вартість товару по договору визначається специфікацією № 1 до договору.

Оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача за умови відповідності поставленою товару вимогам договору щодо кількості чи якості (п. 5.1 договору).

У п. 4.5 договору зазначено, що датою проведення розрахунку вважається дата списання коштів з розрахункового рахунку покупця.

Відповідно до п. 6.2 договору перехід права власності на товар за договором відбувається в момент поставки товару на склад вантажоотримувача за умови відповідності поставленого товару вимогам договору та Інструкції П-6.

З товаром постачальник надає покупцю видаткову накладну (в 3-х примірниках) (п. 6.3 договору).

Пунктом 6.4 договору передбачено, що датою поставки товару вважається дата підписання вантажоотримувачем видаткової накладної.

За умовами п. 7.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення форс-мажорних обставин, зазначених в п. 2 ст. 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні», які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін.

Сторона, для якої склалась неможливість виконання обов`язків за договором, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання або припинення вищезгаданих обставин не пізніше 3 днів з моменту їх настання або припинення (п. 7.2 договору).

У п. 7.3 договору у разі настання форс-мажорних обставин строк виконання сторонами своїх зобов`язань згідно з цим договором відстрочується пропорційно, на час їх дії.

Якщо форс-мажорні обставини будуть діяти понад 60 днів, то кожна із сторін буде мати право достроково розірвати цей договір в установленому порядку. У цьому випадку жодна із сторін не матиме права вимагати від іншої сторони відшкодування можливих збитків (п. 7.4 договору).

Доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії є сертифікат Торгово-промислової палати України (п. 7.5 договору).

Пунктом 8.1 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.

У п. 12.1 договору передбачено, що за всіма іншими питаннями, що не передбачені цим договором, сторони керуються діючим законодавством України .

Згідно п. 12.8 договору постачальник та покупець стверджують про те, що ціни, визначені цим договором, є звичайними для цілей оподаткування.

До договору сторонами складено додаток №1 специфікацію №1, якою визначено найменування продукції, технічні характеристики, кількість, виробника, ціну всього на загальну суму 840000,00 грн, в т.ч. ПДВ 140000,00 гривень.

Договір, специфікація підписані представниками сторін, скріплені відтисками їхніх печаток.

У матеріали справи надано підписану представниками сторін, скріплену відтиском печатки позивача накладну від 03.08.2020 №200803/01 на загальну суму 840000,00 грн з ПДВ, складену на виконання договору поставки №16336/53-124-01-20-12034 від 16.04.2020. Вантажоодержувачем зазначено Хмельницьке відділення ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом», платником ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Позивач звернувся до відповідача з претензією (від 07.10.2020), в якій посилаючись на несплату коштів за товар, отриманий на підставі договору поставки №16336/53-124-01-20-12034 від 16.04.2020, просив в строк до 30.10.2020 сплатити належні позивачу кошти у розмірі 840000,00 гривень.

У відповідь на претензію відповідач з приводу вимог позивача зазначив, що заборгованість за договором визнає в сумі 840000,00 грн, однак послався на відсутність фінансування (лист «Щодо погашення заборгованості» від 29.10.2020).

Позивач з огляду на те, що відповідач не оплатив товар, отриманий за договором поставки №16336/53-124-01-20-12034 від 16.04.2020, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1077467,01 грн, з яких 840000,00 грн основного боргу, 33242,88 грн інфляційних втрат, 11024,13 грн 3% річних, 134400,00 грн пені, 58800,00 грн штрафу.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Частиною 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статей 11 Цивільного кодексу України та 174 Господарського кодексу України унормовано, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, 16.04.2020 між сторонами укладено договір поставки №16336/53-124-01-20-12034, згідно з яким позивач зобов`язався поставити і передати у власність відповідачу, а відповідач зобов`язався прийняти і оплатити запасні частини до вимикача ВНВ (товар).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У підтвердження передання товару за договором позивачем надано підписану сторонами видаткову накладну від 03.08.2020 №200803/01 на загальну суму 840000,00 грн з ПДВ.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

Строк виконання відповідачем обов`язку з оплати отриманого товару визначений п. 5.1 договору. Так, оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.

Доказів висловлення відповідачем зауважень щодо отриманого товару суду не подано. Натомість, у листі від 29.10.2020, адресованому позивачу, відповідач визнає наявну заборгованість за поставлений відповідно до договору поставки №16336/53-124-01-20-12034 від 16.04.2020 товар на загальну суму 840000,00 гривень.

Статтями 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Доказів сплати заборгованості в сумі 840000,00 грн відповідачем суду не надано.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення 840000,00 грн боргу заявлені позивачем обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на прострочення відповідачем строків оплати вартості товару позивач просить стягнути з відповідача 11024,13 грн 3% річних за період з 04.09.2020 по 10.02.2021, а також 33242,88 грн інфляційних втрат за період з вересня 2020 року по січень 2021 року.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних і встановлено, що останні нараховано правомірно. При цьому посилання позивача на те, що відповідачем неправильно використано для розрахунку 3% річних кількість днів у 2020 році, а саме: 365 є безпідставними, оскільки розрахунок у відповідній частині позивачем проведено з урахуванням 366 днів у 2020 році.

Одночасно відповідач посилається на неврахування при проведенні розрахунків інфляційних втрат висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Так, з приводу нарахування інфляційних втрат Велика Палата Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 зазначила, що порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»).

Оскільки погашення боргу не відбувалося, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розрахунок позивача, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднято основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Також у частині нарахувань втрат від інфляції судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19. Зокрема, при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19).

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі №905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100% (п. 28 постанови у справі №905/21/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Оскільки прострочення виконання зобов`язання виникло з 03.09.2020 року, правомірним є нарахування втрат від інфляції за період з вересня 2020 року.

З урахуванням наведеного, перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що хоча позивачем використано залишок основного боргу за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду без інфляційної складової, розрахунок проведено в межах можливих нарахувань.

Контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат відповідачем не подано.

Доводи відповідача про безпідставність нарахування 3% річних та втрат від інфляції на суму заборгованості з урахуванням податку на додану вартість суд оцінює критично, виходячи з положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України щодо визначення поняття зобов`язання, ст. ст. 628, 632 ЦК України, якими передбачене визначення і погодження сторонами змісту (умов) договору, в тому числі ціни в договорі.

Так, у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем з оплати вартості товару в загальній сумі 840000,00 грн і зазначена вартість товару визначена та погоджена сторонами з урахуванням податку на додану вартість. Зазначений розмір грошового зобов`язання перед позивачем самим же відповідачем не заперечується.

Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Також позивач просить стягнути з відповідача 134400,00 грн пені та 58800,00 грн штрафу за прострочення платежу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із змісту ст. ст. 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Підставою для стягнення з відповідача пені та штрафу позивачем зазначено положення ст. 231 ГК України.

Статтею 231 ГК України встановлено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Проаналізувавши положення статті 231 ГК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі №904/4156/18, зазначила, зокрема, що ст. 231 ГК України передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що невиконання відповідачем обов`язку з оплати вартості поставленого товару є тим порушенням, яке передбачене абзацом третім частини 2 ст. 231 ГК України і яке Великою Палатою Верховного Суду визначене як порушення строків виконання негрошового зобов`язання.

З огляду на наведене, нарахування пені та штрафу на підставі вищезазначеної норми здійснено позивачем необґрунтовано.

Також з огляду на положення ч. 1 ст. 257 ЦК України, ч. 4 ст. 231 ГК України, судом враховується, що умовами укладеного між сторонами договору розмір пені та штрафу за порушення виконання грошового зобов`язання, а саме: прострочення оплати вартості поставленого товару, не встановлено.

Виходячи з наведеного, суд доходить висновку про недоведення позивачем наявності необхідних умов та правових підстав для нарахування відповідачу штрафних санкцій, а тому позовні вимоги про стягнення 134400,00 грн пені та 58800,00 грн штрафу не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищезазначені обставини справи у їх сукупності, положення законодавства, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення 840000,00 грн заборгованості, 33242,88 грн інфляційних втрат, 11024,13 грн 3% річних. У позові в частині стягнення 134400,00 грн пені, 58800,00 грн штрафу належить відмовити.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України у рішенні від 18.07.2006 та у справі Трофимчук проти України у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із частковим задоволенням позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Анико, м. Одеса до державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Хмельницька атомна електрична станція державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, м. Нетішин Хмельницької області про стягнення 1077467,01 грн, з яких 840000,00 грн основного боргу, 33242,88 грн інфляційних втрат, 11024,13 грн 3% річних, 134400,00 грн пені, 58800,00 грн штрафу, задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3 (код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" ДП "НАЕК" "Енергоатом", Хмельницька область, м. Нетішин, вул. Енергетиків, буд. 20 (код 21313677) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Анико, м. Одеса, вул. Тополева, буд. 14/1, кв. 81 (код 34253187) 840000,00 грн (вісімсот сорок тисяч гривень 00 коп.) основного боргу, 33242,88 грн (тридцять три тисячі двісті сорок дві гривні 88 коп.) інфляційних втрат, 11024,13 грн (одинадцять тисяч двадцять чотири гривні 13 коп.) 3% річних, 13264,01 грн (тринадцять тисяч двісті шістдесят чотири гривні 01 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 23.04.2021.

Суддя В.В. Виноградова

Видрук. 5 прим.: 1 до справи, 2, 3 позивачу (65009, м. Одеса, вул. Туполєва, 14/1, кв. 81; 65114, м. Одеса, а/с 155), 4 - ВП "Хмельницька АЕС" ДП НАЕК "Енергоатом" (30100, Хмельницька область, м. Нетішин, вул. Енергетиків, 20), 5 - ДП НАЕК "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3). Всім рек. з пов. про вруч.