РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2021Справа № 910/14139/20

За позовом Керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі

Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альвіс Інвест»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради

(Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та

експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо»

про зобов`язання повернути земельну ділянку

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участю представників сторін

від прокуратури Колодчина Р.В., посвідчення № 055979 від 16.03.2020

від позивача Нежурбіда Н.М., самопредставництво

від відповідача Окладова Є.С., ордер серії АІ № 1067082 від 09.11.2020

від третьої особи не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

17.09.2020 Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альвіс Інвест» про зобов`язання ТОВ «Альвіс Інвест» повернути територіальній громаді в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, яка є частиною земельної ділянки з обліковим кодом 63:397:0026, що знаходиться на Венеціанському острові у Дніпровському районі міста Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від споруди - нежитлової будівлі. Цокольний поверх літ. «А» площею 665,2 кв.м, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: проспект Броварський, 10-Ю у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 363).

В обґрунтування позовних вимог прокуратура посилається на те, що за результатами проведеного Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) обстеження земельної ділянки площею 8,2950 га (обліковий код 63:397:0026) у Гідропарку, яка обліковується за Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», складено акт № 20-0425-04 від 13.07.2020, відповідно до якого встановлено, що на частині вказаної ділянки площею 0,10 га розташована нежитлова будівля власником якої є відповідач. Проте Київською міською радою не приймалося рішень щодо передачі (надання) земельної ділянки площею 8,2950 га у користування (власність). Інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у міському земельному кадастрі відсутня. Державною екологічною інспекцією Столичного округу в межах здійснення виїзду на територію о. Гідропарк у Дніпровському районі м. Києва вздовж річки Дніпро на острові Венеціанський, в межах прибережної захисної смуги на пляжі «Золотий» у м. Києві, встановлено, що на відстані 23 м від урізу води (р. Дніпро) розташовано об`єкт незавершеного будівництва, на якому зазначено адресу: проспект Броварський, 10, м. Київ. Площа зайнятої земельної ділянки об`єкта незавершеного будівництва складає 588 кв.м та 408 кв.м. За результатами обстеження складено акт про виявлення факту заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу від 20.08.2020. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Альвіс Інвест» зареєстровано на праві власності нежитлова будівля, цокольний поверх літ. «А» загальною площею 665,2 кв.м на проспекті Броварському, 10-Ю у м. Києві. Використання відповідачем земельної ділянки без оформлення правовстановлюючих документів на землю є порушенням норм чинного земельного та водного законодавства. Зазначає, що обвинувальним вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 14.06.2018 у справі № 761/16314/18 (провадження № 1 -кп/761/1574/2018), який набрав законної сили, встановлено, що первинна реєстрація прав власності на нежитлову будівлю, цокольний поверх літ. «А» площею 665,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 363), яка займає земельну ділянку та належить ТОВ «Альвіс Інвест», здійснена в наслідок вчинення злочину, передбаченого частинами 3 та 4 ст. 358 КК України, тобто підроблення документів і їх використання. Отже відповідачем право власності на нежитлову будівлю набуте на підставі нікчемних правочинів та які в силу ст. 216 Цивільного кодексу України не породжують правових наслідків, не перешкоджає поновленню порушеного права держави щодо земельної ділянки.

В поданій до суду прокуратурою позовній заяві міститься клопотання, у відповідності до ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо». Клопотання мотивоване тим, що спір стосується частини земельної ділянки водного фонду, яка обліковується за КП «Плесо».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 відкрито провадження у справі № 910/14139/20 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо»; підготовче засідання призначено на 15.10.2020.

В підготовчому засіданні 15.10.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.11.2020.

19.10.2020 від позивача до суду надійшли пояснення по справі, в яких позивач підтримав позовні вимоги прокуратури.

03.11.2020 відповідачем до суду подано заяву про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник відповідача 04.11.2020 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника відповідача.

10.11.2020 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання часу для підготовки відзиву на позовну заяву, оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі відповідач не отримав, а представник ознайомився з матеріалами справи 04.11.2020.

В підготовчому засіданні 10.11.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.11.2020.

23.11.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

24.11.2021 відповідачем до суду подано клопотання про повернення позовної заяви на підставі п. 4 ч. 5 ст. 174 господарського процесуального кодексу України, оскільки у прокуратури відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради. Вважає, що органом який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Державна архітектурно-будівельна інспекція України.

В підготовчому засіданні 24.11.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про повернення позовної заяви з огляду на наступне

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Дана норма передбачає можливість повернення позовної заяви на стадії прийняття позовної заяви до розгляду, тоді як провадження у даній справі вже відкрито.

Положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбачена можливість повернення позовної заяви після відкриття провадження за такою позовною заявою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/14139/20 на 30 (тридцять) днів.

В підготовчому засіданні 24.11.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 03.12.2020.

03.12.2020 прокуратурою до суду подано відповідь на відзив, в якій прокуратура заперечує проти викладених відповідачем у відзиві обставин.

03.12.2020 відповідачем до суду подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не зазначено у позовній заяві орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; не доведено та не надано доказів повідомлення цього органу попередньо, до звернення до суду; не доведено не здійснення або неналежне здійснення органом державного архітектурно-будівельного контролю захисту інтересів держави, що вказує на відсутність у позивача підстав на звернення із даним позовом, прав та повноважень на підписання даної позовної заяви.

В підготовчому засіданні 03.12.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з огляду на наступне

Помилковим є висновок відповідача, що належним органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах має бути орган державного архітектурно-будівельного контролю, оскільки предметом спору у даній справі є повернення земельної ділянки, а не знесення самочинно збудованого об`єкта.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування відноситься до повноважень Київської міської ради.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Таким чином, прокуратурою вірно визначено в якості позивача - Київську міську раду, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 915/820/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/28385/18, суд дійшов висновку, що Керівник Київської місцевої прокуратури № 10, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, вказав, у чому полягає порушення інтересів держави, та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому судом враховано, що на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 попередньо звертався до Київської міської ради щодо вирішення питання самовільного зайняття земельні ділянки.

В підготовчому засіданні 03.12.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 17.12.2020.

14.12.2020 від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В підготовчому засіданні 17.12.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.01.2021.

25.01.2021 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з неможливістю направити повноважного представника, який перебуватиме на прийомі лікаря.

В судовому засіданні 26.01.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 16.02.2021.

Прокуратура в судовому засіданні 16.02.2021 позовні вимоги підтримала повністю.

Позивач в судовому засіданні 16.02.2021 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 16.02.2021 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 16.02.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 02.03.2021.

01.03.2021 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з неможливістю направити повноважного представника, який перебуватиме у відпустці.

01.03.2021 відповідачем до суду подано пояснення по справі.

В судовому засіданні 02.03.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 09.03.2021.

В судовому засіданні 09.03.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 18.03.2021.

В судовому засіданні 18.03.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення; забезпечення додержання власниками землі та землекористувачами стандартів і нормативів у сфері охорони та використання земель, запобігання забрудненню земель та зниженню родючості ґрунтів, погіршенню стану рослинного і тваринного світу, водних та інших природних ресурсів.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про здійснення державного контролю за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об`єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов`язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Згідно з Положенням про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент), що затверджений рішенням Київської міської ради № 182/382 від 19.12.2002 (далі - Положення) Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та згідно з законодавством забезпечує виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері земельних відносин, є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), безпосередньо підпорядковується Київському міському голові, а з питань управління землями державної власності, розпорядження якими здійснює виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

Відповідно до п. 2.2. Положення основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель відповідно до повноважень, делегованих Київською міською радою, а також координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель у межах функцій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням Київської міської ради № 16/890 від 25.09.2003 затверджено Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Києві (далі - Порядок).

Згідно з п. 3.1 Порядку Головне управління (нині Департамент) при здійсненні самоврядного контролю за використанням і охороною земель у місті Києві відповідно до покладених на нього завдань проводить обстеження земельних ділянок щодо їх використання землекористувачами та складає відповідні акти обстеження земельних ділянок для розгляду Київською міською радою питань про поновлення договорів оренди земельних ділянок.

13.07.2020 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) складено акт обстеження земельної ділянки за № 20-0425-04, за результатами якого встановлено, що земельна ділянка площею 8,2950 га (обліковий код 63:397:0026) відповідно до даних міського земельного кадастру у Гідропарку обліковується за Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо». За поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність). Під час обстеження встановлено, що частина вказаної земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га розташована нежитлова будівля площею 665,2 кв.м, власником якої на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 27.04.2017 № 583 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Альвіс Інвест» (дата державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 363). Відповідно до даних Міського земельного кадастру територія земельної ділянки на якій розташована вказана нежитлова будівля потрапляє в межі Венеціанського острову, який входить до складу регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови», створеного на підставі рішення Київської міської ради № 878/2288 від 23.12.2004.

Спір у справі виник з причин того, що прокуратура вважає спірну земельну ділянку самовільно зайнятою, яка підлягає звільненню, а відповідач проти цього заперечує.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги прокуратури не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно протоколу № 1/15/2 від 27.03.2014 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, складеного Приватним підприємством «Нива-В.Ш.», вбачається, що за наслідками прилюдних торгів переможцем нерухомого майна (лот № 1, нежитлова будівля, загальною площею 665,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ) визнано ОСОБА_1 , ціна продажу 2.800.000,00 грн.

28.03.2014 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку, при примусовому виконанні виконавчого листа № 0551/9913/2012 виданого 17.08.2012 Центрально-Міським районним судом м. Горлівка про стягнення з ТОВ «Компанія Вторсплав» на користь ТОВ «Аудит Тон» заборгованості в сумі 2.500.200,00 грн відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» складено акт про проведенні торги, який є підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та оформлення за ОСОБА_1 права власності на майно.

27.09.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. видано свідоцтво, яким засвідчено що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі, цокольний поверх літ. «А», вартістю 2.800.000,00 грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 665,2 кв.м, що раніше належало ТОВ «Компанія Вторсплав» на підставі рішення Торезького міського суду від 25.02.1999, зареєстроване в Київському БТІ 23.12.1999.

11.10.2016 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено два договори купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі, відповідно до яких ОСОБА_3 придбав часини нежитлової будівлі, цокольний поверх літ «А», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

17.10.2016 між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 744 договір позики, відповідно до якого останній отримав позику в розмірі 1.000.000,00 грн. У договір зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань по даному договору позичальник зобов`язується передати нежитлову будівлю, цокольний поверх, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

29.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А. видано виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 910, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 невиплачені на підставі договору позики від 17.10.2016 за реєстровим номером 744 грошові кошти у розмірі 1.000.000,00 грн, строк повернення позики настав 24.10.2016.

Згідно ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Пунктом 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016, визначено, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством.

У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги.

Так, Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого напису № 910 від 29.11.2016, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію нежитлову будівлю, цокольного поверху, літ. А, загальною площею 665,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - нежитлова будівля), яка належала ОСОБА_2 на праві власності.

Державним підприємством «Сетам» 30.03.2017 було проведено електронні торги з реалізації нежитлової будівлі, цокольного поверху, літ. А, загальною площею 665,2 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , переможцем яких визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Альвіс Інвест» (відповідач), що підтверджується протоколом про проведені електронні торги № 246578 від 30.03.2017.

Відповідачем за придбання на електронних торгах нежитлового приміщення сплачено на рахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві грошові кошти у загальному розмірі 971.550,00 грн (підтверджується платіжними дорученнями № 2 та № 3 від 04.04.2017, банківською випискою від 17.03.2017).

11.04.2017 заступником начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. складено акт про проведення електронних торгів, який відповідно до п. 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016, є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно.

27.04.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберник А.М., на підставі акту про проведені електронні торги від 11.04.2017, видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 583, яким посвідчено, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Альвіс Інвест» належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі цокольного поверху літ. А, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 665,2 кв.м, яке придбане за 971.550,00 грн.

27.04.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберник А.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за № 20178842 про реєстрацію права власності не нежитлову будівлю цокольного поверху літ. А, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 665,2 кв.м за ТОВ «Альвіс Інвест».

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому Шевченківським районним судом міста Києва 14.06.2018 у справі № 761/16314/18 винесено вирок, яким визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України. Судом встановлено про підроблення таких документів як акт державного виконавця про проведені прилюдні торги, підписаний нібито державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьк від 28.03.2014 (відповідно до якого ОСОБА_1 виступив, як покупець на проведених торгах), а також протокол № 1/15/2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ТОВ «Компанія Вторсплав» від 27.03.2014 (відповідно до якого ОСОБА_1 за 2.800.000,00 грн став власником нежитлової будівлі, цокольний поверх літ. «А», що за адресою: АДРЕСА_1 ).

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Статтею 212 Земельного кодексу України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодуванні затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 у справі № 902/341/17 у вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Разом із тим, виходячи з положень статті 377 Цивільного кодексу України, статей 120, 125 Земельного кодексу України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у тому числі з огляду оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення статті 212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають.

Судом встановлено, що відповідач придбав спірне нежитлове приміщення на електронних торгах, які проведено Державним підприємством «Сетам», реалізація арештованого майна здійснювалась державою в особі Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, відповідач не займав самовільно земельну ділянку, розташовану під спірним нежитловим приміщенням, а відсутність у останнього правовстановлюючих документів на земельну ділянку також не свідчить про її самовільне зайняття.

У зв`язку з тим, що відповідач набув право власності на спірне житлове приміщення, а відтак і на земельну ділянку, яка розташована під цим нежитловим приміщенням, а отже відповідач не займав самовільно земельну ділянку, розташовану під нерухомим майном, посилання прокуратури на необхідність застосування положень статті 212 Земельного кодексу України є помилковими.

Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Так, виходячи зі змісту частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України нерухоме майно підлягає знесенню:

особою, яка здійснила самочинне будівництво;

особою, яка здійснює самочинне будівництво;

іншою особою, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво;

якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та фактичних обставин справи, нежитлова будівля, цокольного поверху, літ. А, загальною площею 665,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана відповідачем на електронних торгах, які відбулись 30.03.2017, свідоцтво про право власності на спірну нежитлову будівлю відповідач отримав 27.04.2017.

Спірне нежитлове приміщення раніше належало ОСОБА_1 на підставі свідоцтва № 432 від 27.09.2016, а потім ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 6368 від 11.10.2016.

Матеріали даної справи не містять доказів в підтвердження того, що саме відповідачем здійснено або здійснюється будівництво спірного нежитлового приміщення.

Тобто, оскільки відповідач не здійснював та не здійснює будівництво нежитлового приміщення на спірній земельній ділянці, до нього не підлягають застосуванню наслідки, визначені частиною четвертою статті 376 Цивільного кодексу України, а отже відповідач не може бути зобов`язаний привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлового приміщення.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

У пунктах 5, 22, 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосувався судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.09.2019 у справі № 725/6305/15-ц.

Тобто, законодавцем встановлено чіткий порядок знесення самочинного будівництва, згідно якого посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю повинна спочатку видати особі, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису і лише після цього саме орган державного архітектурно-будівельного контролю, як крайній захід, може звернутись до суду із позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Прокуратурою не наведено доводів, не додано до матеріалів справи доказів, які б вказували на видачу посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису особі, якою було збудовано або будувалось спірне нежитлове приміщення, що вказує на порушення визначеного законом порядку знесення самочинного будівництва.

Прокуратура посилається на інформацію Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», згідно якої по нежитловому фонду по проспекту Броварському, 10-Ю у м. Києві нерухоме майно на праві власності не реєструвалось, інвентаризаційна справа в Бюро не існує, інвентаризація не замовлялась і не проводилась, проте лист № 062/14-8228(И-2017) від 07.07.2017 не є належним, достовірним, допустимим доказом, а викладені обставини не свідчать про не здійснення реєстрації спірного нежитлового приміщення та спростовуються його реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 10-Ю.

Більше того, у вказаному листі Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-8228(И-2017) запропоновано Київській місцевій прокуратурі № 10 звернутись до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації речових прав на спірне нежитлове приміщення, оскільки згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01.01.2013 відповідну реєстрацію прав здійснює територіальні органи державної реєстрації прав Міністерства юстиції України і державні нотаріуси.

Також, прокуратура посилається на відповіді Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації № 103/3527/35/2 від 18.05.2020 та Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради № 055-6133 від 04.06.2020, згідно яких останні не присвоювали поштову адресу: Броварський проспект 10-Ю, літ. «А».

Як вбачається зі змісту листа Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації № 103/3527/35/2 від 18.05.2020, до повноважень останньої не входить присвоєння поштових адрес нежитловим приміщенням, у зв`язку з чим було рекомендовано звернутись до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, який в свою чергу листом № 055-6133 від 04.06.2020 повідомив, що в Реєстрі відсутні відомості про документи щодо присвоєння будь-яким об`єктам нерухомості поштової адреси просп. Броварський, 10-Ю, літ «А».

Спірне нежитлове приміщення знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 10-Ю, без літ «А», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відсутність відомостей в Реєстрі про документи щодо присвоєння будь-яким об`єктам нерухомості поштової адреси просп. Броварський, 10-Ю, літ «А» не свідчить про взагалі відсутність таких документів та не вказує про те, що спірному нерухомому майну поштова адреса не присвоювалась.

Більше того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 05.10.2020 у справі № 826/10813/16, посилання на фактичну відсутність поштової адреси не є аргументом для заперечення у особи права власності на майно, тим більше, коли така адреса значиться як у договорі купівлі-продажу, так і записі з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стосовно тверджень прокуратури на те, що право власності на спірне нежитлове приміщення набуто відповідачем на підставі правочинів, які є нікчемними, з посиланням на обвинувальний вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 14.06.2018 яким встановлено, що первинна реєстрація прав власності на спірну нежитлову будівлю вчинена внаслідок підроблення документів та їх використання суд відзначає.

Згідно частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тобто, відповідно до частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.07.2020 у справі № 757/57019/17-ц.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 14.06.2018 у справі № 761/16314/18 винесено після проведення електронних торгів, отримання акту про проведення електронних торгів 11.04.2017, державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю, що вказує про те, що відповідач та держава в особі Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ не знали та не могли знати про обставини, зазначені у вироку Шевченківського районного суду міста Києва від 14.06.2018 № 761/16314/18, якого на той момент не інсувало.

Отже, приймаючи участь в електронних торгах, отримуючи акт про проведені електронні торги від 11.04.2017, свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення від 27.04.2017, відповідач та Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ не мали на меті порушення конституційних прав, свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичних осіб, Автономної Республіки Крим держави, територіальної громади, незаконне заволодіння нежитловим приміщенням.

Подання даного позову не відповідає критеріям правомірності втручання у право особи на мирне володіння майном згідно зі статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ»), виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна Фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселецький проти України» від 22.02.2005, «Федоренко проти України» від 01.06.2006).

Відповідач набув право власності на нерухомість, розташовану на спірній земельній ділянці, на підставі акту про проведені електронні торги від 11.04.2017, право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстрований у встановленому законодавством порядку у Реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зобов`язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу належного йому нерухомого майна є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під нежитловим приміщенням з підстав її самовільного зайняття.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини зокрема, у справі «Трегубенко проти України» (рішення від 02.11.2004) вказується, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний (inter alia), «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (quality of the law is requiring that it be accessible to the persons concerned, precise and foreseeable in its application). Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

З наведеного слідує, що прокуратурою не доведено наявність підстав для позбавлення права відповідача нежитлового приміщення, яке перебуває у його власності та задоволення позовних вимог буде суперечити практиці Верховного Суду, практиці ЄСПЛ та статі 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не відповідає принципам втручання у мирне володіння майном (власністю).

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з статтею 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

При цьому, відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його «ефективність» з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2015).

Отже, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії «ефективності» таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд відзначає, що звернення прокуратури із даним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від споруди - нежитлової будівлі, цокольний поверх літ. «А» площею 665,2 кв.м, без ініціювання спору щодо скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться на спірній земельній ділянці є передчасним та не є ефективним способом захисту в розумінні вказаних вище положень, оскільки неспроможне захистити порушене, на його думку, право.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої прокуратурою вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 20.04.2021 (після виходу судді з лікарняного).

Суддя В.В.Сівакова