СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2021 р. Справа № 922/3498/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Стойка О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничої фірми «АРТОС», м. Харків (вх. № 357 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 (суддя Смірнова О.В.; повне рішення складено 04.01.2021)

за позовом Приватного підприємства «Будтранс-груп», м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «АРТОС», м. Харків

про стягнення 66180,19 грн

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство «Будтранс-груп» звернулося до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «АРТОС» про стягнення основної заборгованості у сумі 58212,00 грн, пені в сумі 5618,64 грн, 3% річних у сумі 1416,23 грн, інфляційних втрат в сумі 991,60 грн. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018. Судові витрати (2102,00 грн. судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу) позивач просив відшкодувати за рахунок відповідача.

01.12.2020 відповідач подав відзив (вх.№ 28145), в якому надав контррозрахунок пені та вказав на неспівмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим просив зменшити їх розмір до 500,00 грн.

18.12.2020 позивач подав відповідь на відзив (вх.№ 29643), в якій погодився з контрозрахунком пені відповідача, втім наполягав на стягненні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9459,00 грн.

18.12.2020 позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№ 29642), в якій зменшив вимогу про стягнення пені на 58,28 грн та відповідно просив стягнути з відповідача основну заборгованість у сумі 58212,00 грн, пеню в сумі 5560,36 грн, 3% річних у сумі 1416,23 грн, інфляційні втрати в сумі 991,60 грн, 2102,00 грн судового збору та 9459,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 позов задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «АРТОС» на користь Приватного підприємства «Будтранс-груп» основну заборгованість у сумі 58212,00 грн, пеню в сумі 5560,36 грн, 3% річних у сумі 1416,23 грн, інфляційні втрати в сумі 991,60 грн, 2102,00 грн судового збору та 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач в межах договору поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018 отримав від позивача товар (щебінь гранітний) на суму 58212,00 грн, але за отриманий товар не розрахувався.

Також суд визначився, що відповідач прострочив оплату вартості товару за договором, тому наявні підстави для нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Перевіривши суми пені в розмірі 5560,36 грн, 3% річних в розмірі 1416,23 грн та інфляційних втрат в розмірі 991,60 грн, нарахованих позивачем за період з 07.01.2020 по 27.10.2020 на підставі пункту 3.3. Договору поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018 та ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині вимог є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9459,00 грн, та враховуючи зроблену відповідачем заяву про їх неспівмірність, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 гривень.

Відповідач із даним рішенням суду першої інстанції частково не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 5560,36 грн, 3% річних у сумі 1416,23 грн, інфляційних втрат в сумі 991,60 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Крім того відповідач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн, зменшивши розмір відшкодування вказаних витрат до 500,00 гривень.

В обґрунтування підстав для задоволення апеляційної скарги відповідач наводить такі доводи.

Судом першої інстанції зазначено, що у пункті 1.1. Договору поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018 визначений обов`язок позивача поставити у власність відповідача щебінь гранітний, але у цьому пункті насправді не міститься вказівки на якийсь конкретний товар, тому є безпідставними висновки суду про те, що спірна поставка товару здійснювалась саме на підставі вказаного Договору.

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції не визначився зі строком дії Договору поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018, як і не вказав чи виникло порушення та прострочення оплати вартості товару під час дії Договору. Так, пунктом 6.2. Договору поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018 передбачена лише одноразова пролонгація договору на наступні 12 місяців, тому цей договір спочатку діяв з 01.10.2018 по 31.12.2018, а потім був однократно продовжений на строк з 01.01.2019 по 31.12.2019. Подальша пролонгація цього Договору не відбувалася, тому строк його дії сплив 31.12.2019. Оскільки спірний товар було поставлено за видатковою накладною № 6785 від 27.12.2019, тому відповідач вважає, що прострочення оплати товару мало місце після спливу строку дії договору. Вказане виключає відповідальність відповідача за прострочення оплати вартості поставленого товару у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат. Так само, зважаючи, що у спірних правовідносинах на момент виникнення прострочення договір поставки не діяв, тому пеня на підставі договору сплачуватися не може.

Що стосується частково задоволених вимог позивача та стягнення з відповідача 6000,00 грн витрат на правничу допомогу, то відповідач вважає, що судом першої інстанції не наведено належного обґрунтування тому, чому саме така сума підлягає стягненню. Скаржник стверджує, що у суду були всі підстави зменшити розмір таких витрат до 500,00 грн, адже витрати позивача на правничу допомогу є надмірно завищеними та не відповідають критеріям, визначеним ч. 4 ст. 126 ГПК України. По-перше, відповідач зазначає, що справа є нескладною, документальними підставами для стягнення є договір, який складається з 3 сторінок, та накладна (1 сторінка), а тому аналіз вказаних документів для підготовки позовної заяви є нескладним, і не може зайняти багато часу. Дана справа є типовою для судової практики, а отже вона не потребує від адвоката вивчення судової практики та нового законодавства. По-друге, на переконання відповідача підготовка позовної заяви не може зайняти багато часу, оскільки фактичні дані, які слід внести в позовну заяву, не мають великого обсягу. Зокрема, це дані про один договір та про одну накладну. Розрахунок пені, інфляційних та річних також не є занадто складним. Більше того, в мережі Інтернет розміщена велика кількість онлайн-калькуляторів, за допомогою яких можна виконати вказані розрахунки. По-третє, справа розглядалась без виклику (повідомлення) сторін, і тому розгляд справи не потребував явки представника позивача у судове засідання. По-четверте, сума заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу є надмірною порівняно з сумою позову, тому сума заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу сягала більше 10-ти відсотків від суми позову, що явно є надмірним.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2021 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий (суддя-доповідач) Барбашова С.В., судді Пелипенко Н.М., Істоміна О.А.

Ухвалою суду від 01.02.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничої фірми «АРТОС», м. Харків (вх. № 357 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 залишено без руху. Скаржнику надано строк - впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме надати до Східного апеляційного господарського суду докази доплати судового збору у розмірі 2849,00 грн за встановленими реквізитами.

З матеріалів справи вбачається, що копія ухвали суду від 01.02.2021 про залишення апеляційної скарги без руху була отримана скаржником 08.02.2021, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення № 617.

Отже строк на усунення недоліків для скаржника спливає 18.02.2021.

15.02.2021, тобто у встановлені судом строки, скаржником надано до суду заяву про усунення недоліків (вх. № 1910), до якої надано належні докази доплати судового збору в розмірі 2850,00 грн.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Істоміної О.А. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач - Барбашова С.В.), суддя Пелипенко Н.М., суддя Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 відкрито апеляційне провадження у справі 922/3498/20 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничої фірми «АРТОС», м. Харків (вх. № 357 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021. Позивачу Приватному підприємству «Будтранс-груп» надано строк до 09.03.2021 для подачі до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України та заяв або клопотань (за наявності), що пов`язані з розглядом апеляційної скарги. Учасникам справи роз`яснено, апеляційний розгляд справи № 922/3498/20 відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 2811 від 05.03.2021), в якому вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що за Договором № 0110-18/1-П від 01.10.2018 згідно видаткової накладної № 6785 від 27.12.2019 був поставлений саме щебінь гранітний. Крім того зазначає, що оскільки договором не передбачена кількість автоматичних пролонгацій договору, а його умови не містять обмежень щодо пролонгацій тільки на наступний календарний рік, тому строк дії договору не обмежений. У справі також не міститься доказів розірвання даного Договору шляхом оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, тому судом першої інстанції зроблено правильний висновок, а заперечення відповідача гуртуються на вільному розумінні норм матеріального права та умов договору.

Також позивач не погоджується із доводами відповідача щодо безпідставного покладення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, оскільки вважає, що відповідач має власне бачення на час, який витрачено адвокатом на виконання відповідних робіт, складність справи та обсяг наданих адвокатом робіт, таке припущення є хибним і ґрунтується на внутрішньому переконанні відповідача. Натомість необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Позивач просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволені апеляційної скарги відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних. При цьому просить змінити рішення суду першої інстанції у даній справі, стягнувши з ТОВ «НВФ «АРТОС» на користь ПП «Будтранс-груп» понесені судові витрати у Господарському суді Харківської області, а саме: витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9459 (дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, враховуючи таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 01.10.2018 між позивачем - Приватним підприємством «Будтранс-груп» (Постачальник) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «АРТОС» (Покупець) укладено договір поставки №0110-18/1-П (далі - Договір) (т. 1 а.с. 7-8).

Згідно пункту 1.1. Договору Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, передати у власність Покупцеві Товар, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити цей Товар.

Пунктом 1.3. Договору приймання Товару за кількістю і якістю здійснюється Покупцем в момент передачі Товару Постачальником та має супроводжуватися відповідними супровідними документами, визначеними цим Договором.

Згідно пункту 2.1. Договору Покупець оплачує Товар, який підлягає поставці, за ціною, передбаченою у рахунку-фактурі, за кожну партію товару в строк не більше 10 днів з моменту поставки. Товар вважається поставленим з моменту передачі його Покупцю з оформленою належним чином видатковою накладною.

Позивач стверджує, що на виконання умов цього Договору ним було поставлено у власність відповідача щебінь гранітний фракції 20-40 мм у кількості 66 м3 на суму 58212,00 грн.

Факт поставки означеного товару згідно умов Договору позивач підтверджує видатковою накладною № 6785 від 27.12.2019, а факт перевезення товару - Товарно-транспортними накладними № БГ009506 від 27.12.2019, № БГ009507 від 27.12.2019 та № БГ009508 від 27.12.2019 (т. 1 а.с. 10-13).

Позивачем також виставлено відповідачу рахунок на оплату вказаного Товару на суму 58212,00 грн, у т.ч. ПДВ 9702,00 гривень (т. 1 а.с. 9).

Проте відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань, вартість одержаного у власність Товару у встановлений Договором строк не оплатив, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 58212,00 гривень.

Згідно пункту 3.3. Договору за порушення грошових зобов`язань Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період порушення, від суми невиконаного зобов`язання за кожен день порушення виконання.

Причиною виникнення спору у справі стало питання наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 58212,00 грн, а також нарахованих позивачем за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 07.01.2020 по 27.10.2020 пені в розмірі 5560,36 грн на підставі пункту 3.3. Договору поставки, 3% річних в розмірі 1416,23 грн та інфляційних втрат в розмірі 991,60 грн згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам та правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами частини першої статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин 3, 7 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Частина перша статті 267 Господарського кодексу України передбачає, що договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Відповідно до частини третьої статті 267 Господарського кодексу України якщо в довгостроковому договорі кількість поставки визначено лише на рік або менший строк, у договорі повинен бути передбачений порядок погодження сторонами строків поставки на наступні періоди до закінчення строку дії договору. Якщо такий порядок не передбачений, договір вважається укладеним на один рік.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За умовами статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 6.1. укладеного між сторонами Договору передбачено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін.

Згідно пункту 6.2. Договору строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 6.1. Договору, та закінчується 31.12.2018. Якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення строку дії Договору письмово не повідомить іншу сторону про розірвання Договору, дія Договору автоматично пролонгується на наступні 12 (дванадцять) місяців без складання додаткової угоди до Договору.

Отже кількість разів продовження дії цього Договору є необмеженою.

У пункті 6.3. Договору передбачено, що закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Згідно пункту 6.6. Договору якщо інше прямо не передбачено чим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Відповідно до пункту 6.7. Договору цей Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві.

Зазначений Договір містить печатки підприємств позивача і відповідача та підписано обома сторонами без зауважень.

Спростовуючи доводи скаржника про одноразову пролонгацію спірного Договору лише на 2019 рік, колегія суддів зазначає таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, відповідачем не доведено існування письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії Договору. Доказів розірвання вказаного Договору сторонами також не надано. Отже дія Договору поставки №0110-18/1-П від 01.10.2018 була автоматично продовжена сторонами на 2019, 2020, а потім і на 2021 рік.

Отже місцевим господарським судом вірно встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли саме на підставі зазначеного Договору поставки. За укладеним Договором, позивач зобов`язався поставити у власність відповідача товар, а відповідач прийняти та оплатити цей товар, в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не спростовано, що відповідач в межах укладеного між сторонами Договору, отримав у власність від позивача Товар (щебінь гранітний) на загальну суму 58212,00 гривень. Підписи уповноважених представників сторін на видатковій накладній № 6785 від 27.12.2019 підтверджують факт вчинення господарської операції з поставки товару та прийняття товару у позивача без будь-яких зауважень.

В свою чергу колегія суддів зазначає, що видаткова накладна № 6785 від 27.12.2019 містить посилання на поставку товару саме за Договором № 0110-18/1-П від 01.10.2018 та на рахунок № 4661 від 27.12.2019, який необхідно оплатити.

Фактичне отримання відповідачем поставленого товару підтверджується підписом представника відповідача в графі «отримав» на видатковій накладній та засвідченням підпису представника відповідача печаткою ТОВ «НВФ «АРТОС».

Надана позивачем в підтвердження його вимог копія видаткової накладної оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський та фінансову звітність в Україні», є первинним документом у розумінні статті 9 вказаного Закону та є підставою для виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Посилання відповідача на те, що факт поставки товару саме за Договором є недоведеним, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

В силу статті 202 Господарського кодексу України та статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами даної справи підтверджується, що заборгованість в сумі 58212,00 грн відповідачем не погашена.

Встановленими обставинами у повній мірі підтверджується правомірність висновків суду першої інстанції про те, що заявлена в позовній заяві сума заборгованості в розмірі 58212,00 грн. є обґрунтованою, а тому вимога про її стягнення з відповідача підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В пункті 3.3. Договору поставки сторони узгодили, що за порушення грошових зобов`язань Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період порушення, від суми невиконаного зобов`язання за кожен день порушення виконання.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження своєчасної поставки товару за Договором, колегія суддів погоджується з правомірністю застосування господарським судом норм матеріального права в частині нарахування та стягнення з відповідача 5560,36 грн пені за період з 07.01.2020 по 06.07.2020 на підставі пункту 3.3. Договору поставки. При цьому судом першої інстанції були вчинені необхідні дії з перевірки розрахунку суми позовних вимог, зокрема, в частині встановлення періоду нарахування, що підлягає стягненню.

Судова колегія зазначає, що відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) і інфляційних не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог, наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заявлених інфляційних втрат в сумі 991,60 грн (період прострочення: січень жовтень 2020 року) і 3 % річних у сумі 1416,23 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання з 07.01.2020 по 27.10.2020 відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Беручи до уваги зазначені вище положення законодавства, фактичні обставини у справі, встановлені під час її вирішення, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та правомірно задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Поряд із цим, як вбачається із матеріалів справи, позивач заявив до стягнення з відповідача 9459,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. При цьому відповідач зробив заяву про неспівмірність зазначених позивачем витрат.

Здійснюючи розподіл судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції, виходив з того, що факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи. Проте зважаючи на принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю цієї справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції визнав за необхідне покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу, що були понесені позивачем, лише у розмірі 6000,00 гривень.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу сумі 6000,00 грн та зменшити їх до 500,00 гривень.

Проте колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення зазначених вище вимог апеляційної скарги відповідача з огляду на таке.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина п`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Поряд із цим, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, однак, суд має оцінити рівень адвокатських витрат з урахуванням того, чи є їх сума обґрунтованою.

Позивачем на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу надано до суду першої інстанції для долучення до матеріалів справи: договір про надання правничих послуг від 26.10.2020; додаткову угоду № 1 до договору про надання правничих послуг від 26.10.2020; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 5837 від 29.07.2020; рахунок від 18.12.2020; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 18.12.2020; акт виконаних робіт від 18.12.2020; розрахунок розміру винагороди за надання правничої допомоги від 18.12.2020; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором про надання правничої допомоги від 18.12.2020; рішення Ради адвокатів Харківської області від 21.03.2018 щодо застосування рекомендованих ставок адвокатського гонорару.

Ухвалюючи рішення в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що:

-спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань згідно з Договором поставки 0110-18/1-П від 01.10.2018 в частині оплати поставленого позивачем товару, проти чого відповідач заперечень не висловлював;

-даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, та відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договору купівлі-продажу (поставки). У спорах такого характеру, за відсутності особливостей купівлі-продажу (поставки) товару у спірних правовідносинах, відсутності протиріч між наявними у справі документами щодо факту купівлі-продажу (поставки), судова практика є сталою;

-спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, і позовна заява таких не містить. Для кваліфікованого адвоката дана справа є звичайним розрахунковим спором;

-позовна заява не містить великої кількості додатків; фактично позивачем надані такі документи щодо суті спору: договір поставки, рахунок-фактура, видаткова накладна, ТТН, розрахунок сум, що підлягають стягненню. Для адвоката дана справа є звичайним розрахунковим спором; адвокат мав дослідити умови договору та вирахувати загальну суму поставки за 1 накладною. Розрахунок пені, інфляційних та річних також не є складним;

-сума заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу є надмірною порівняно з сумою позову, позаяк сума заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу сягає більше 10-ти відсотків від суми позову, що явно є надмірним.

Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №922/1163/10 зазначено, що відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат.

Як свідчать матеріали справи, 26.10.2020 між адвокатом Канунніковим Д.О. та ПП «Будтранссервіс» укладено договір про надання правничої допомоги № б/н, згідно пункту 1.1. якого адвокат взяв на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу Клієнту у господарському провадженні за позовом ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «БУДТРАНС-ГРУП» до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «АРТОС» про стягнення заборгованості за поставлений товар 58 212 грн 00 коп., суми 3 % річних 1416 грн. 23 коп., інфляційного збільшення суми боргу 991 грн. 60 коп. та штрафних санкцій 5 618 грн. 64 коп. за договором поставки № 0110-18/1 -П від 01 жовтня 2018 року, в сумі 66 238 грн. 47 коп., яке знаходиться/розглядається (підлягає розгляду) у Господарському суді Харківської області. Статус Клієнта у провадженні - Позивач.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. Договору № б/н від 26.10.2020 гонорар винагорода адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правничої допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором. Гонорар складається з суми вартості наданої правничої допомоги, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатковій угоді № 1 до цього Договору, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

У пункті 1 додаткової угоди № 1 від 26.10.2020 до Договору № б/н від 26.10.2020 сторони погодили, що гонорар згідно п. 4 Договору розраховується наступним чином:

-усна консультація з вивченням документів, обрання правової позиції та стратегії у справі 50% (п`ятдесят відсотків) прожиткового мінімуму для працездатної особи встановленого на день оплати за одну годину роботи;

-розрахунок вартості складання одного документу позовної заяви, заяви про забезпечення позову, зустрічної позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заяви, заперечення, пояснень, додаткових пояснень, заяви про виклик до суду та допит свідка, заяви про забезпечення доказів, протокол опитування адвокатом особи за її згодою, апеляційної скарги, касаційної скарги становить 50 % (п`ятдесят відсотків) прожиткового мінімуму для працездатної особи встановленого на день оплати за одну годину роботи;

-розрахунок вартості однієї години роботи з законодавчою базою по справі по аналогічних справах та їх правовий аналіз, підбір та аналіз судової практики, документами по справі, ознайомленням зі справою становить 50% (п`ятдесят відсотків) прожиткового мінімуму для працездатної особи встановленого на день оплати за одну годину роботи;

-виїзд адвоката до суду для особистого представлення адвокатом інтересів позивача у суді (в розрахунку 1600 грн. за одне судове засідання, включно з транспортними витратами).

18.12.2020 адвокатом Канунніковим Д.О., у зв`язку із наданням послуг правничої допомоги, виставлено позивачу рахунок згідно Договору № б/н від 26.10.2020 на суму 9459,00 грн, а також сформовано квитанцію № 1 від 18.12.2020 про сплату адвокатських послуг (винагороди). Вказані послуги та їх вартість складаються з наступного:

-усна консультація з вивченням документів, обрання правової позиції та стратегії у справі - 1 година 00 хвилин; вартість - 1051,00 грн;

-робота з законодавчою базою по аналогічних справах та їх правовий аналіз, підбір та аналіз судової практики - 2 години 00 хвилин; вартість 2102,00 грн;

-складання та подання позовної заяви, додатків до неї (3 години 00 хвилин); Заяви від 18.10.2020 (1 година 00 хвилин); Відповіді на відзив Відповідача - (2 години 00 хвилин) разом 6 годин 00 хвилин; вартість 6306,00 грн.

Однак, судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що представнику позивача зі статусом адвоката, який передбачає відповідну фахову підготовку, професійні знання, практичний досвід, об`єктивно вимагалось менше часу, ніж зазначених 9 годин на опрацювання матеріалів справи про стягнення заборгованості по договору поставки, аналіз чинного законодавства і підготовки позовної заяви, додатків до неї та відповіді на відзив, з урахуванням предмета спору та складності даної справи, у зв`язку із чим, вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду, що розумний розмір витрат позивача на ці види послуг становить 6000,00 грн.

Витрати позивача на зазначені види послуг в сумі 9459,00 грн, колегія суддів апеляційного господарського суду також вважає завищеними і неспівмірними із обсягом виконаної роботи, оскільки фактично позовна заява становить 4 сторінки і не містить значних розрахунків, а заява від 18.10.2020 про зменшення позовних вимог складена адвокатом та подана до суду у зв`язку із необхідністю виправлення помилок у розрахунку пені, на які звернув увагу саме відповідач у відзиві на позовну заяву.

Щодо вартості послуги за складання відповіді на відзив відповідача, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду, що вказаний розмір є значно завищеним, оскільки за своїм змістом відповідь на відзив не стосується суті спору (містить лише згоду позивача із застосуванням пені у сумі, яку не заперечує відповідач), не є складною, не потребувала значного часу на її складання, а її зміст майже повністю стосується попереднього розрахунку витрат на правову (правничу) допомогу).

Зазначені витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, виходячи із критеріїв реальності адвокатських витрат і розумності їхнього розміру, враховуючи обставини справи №922/3498/20, у загальній кількості є достатніми, об`єктивними і співмірними зі складністю справи, а тому судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Ураховуючи те, що при визначенні сум відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та доведеності того, що такі витрати були фактичними, а їхній розмір - обґрунтованим, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, викладеної у справі East/West Alliance Limited проти України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судові рішення в цій частині також прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи позивача, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, згідно яких він не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та просить змінити рішення в цій частині і стягнути з відповідача 9459,00 грн, колегією суддів відхиляються, оскільки оскарження рішень суду першої інстанції відзивом на апеляційну скаргу чинним ГПК не передбачено.

Натомість на противагу доводам відповідача колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. А при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У спірних правовідносинах має місце не вчинення судом дій, спрямованих на користь однієї із сторін, а повне, всебічне і об`єктивне дослідження наданих позивачем доказів на їх відповідність критеріям реальності адвокатських послуг, розумності та співмірності їхнього розміру із складністю справи.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

У пункті 95 рішення ЄСПЛ у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) також зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи скаржника не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 04.01.2021 у справі №922/3498/20 слід залишити без змін з підстав, викладених вище.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено частиною третьою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 269, 270, 273, пунктом 1 частини першої статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничої фірми «АРТОС», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 04.01.2021 у справі № 922/3498/20 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничу фірму «АРТОС», м. Харків.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.04.2021.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя О.В. Стойка