РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.04.2021Справа № 910/776/21
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОБЛРЕСУРС" (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, 11, оф. 4, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМБУДСЕРВІС" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, 14, оф. 221, )

про стягнення 535 913,82 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОБЛРЕСУРС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМБУДСЕРВІС" про стягнення заборгованості у розмірі 535 913,82 грн, з яких: 489 117,37 грн основного боргу, 789,36 грн інфляційних втрат 20 824,34 грн трьох відсотків річних та 25 972,11 грн інфляційних втрат, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу № 20/07/19 від 20.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлялися про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши матеріали позовної заяви судом встановлено, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 20 824,34 грн трьох відсотків річних та 25 972,11 грн інфляційних втрат.

Однак, до матеріали справи не містять розрахунку та періоду нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 запропоновано позивачу подати обґрунтований розрахунок суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат із зазначенням періоду їх нарахування.

14.04.2021 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 536 165, 73 грн, з яких: 489 117,37 грн- сума основної заборгованості, 28 515,52 грн- інфляційні збитки, 18532,84 грн - 3 % річних.

Дана заява від позивача надійшла вже під час розгляду спору по суті, з урахуванням продовження строків такого розгляду, встановлених п. 4 Прикінцевих положень ГПК України у редакції, оскільки розгляд справи розпочався 26.02.2021.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України, заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач звернувся з заявою про збільшення розміру позовних вимог з пропуском встановленого законом строку та без клопотання про його поновлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОБЛРЕСУРС" про збільшення розміру позовних вимог залишено без розгляду.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте Товариство з обмеженою відповідальністю "АРМБУДСЕРВІС" у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подало, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОБЛРЕСУРС" (далі- позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРМБУДСЕРВІС" (далі - відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу №20/07/19, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, альфальтобетонну суміш в найменуванні, асортименті, кількості та по ціні вказаних у видаткових накладних та рахунках-фактурі на товар, які є невід`ємними частинами цього договору, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар згідно видаткових накладних, виписаних постачальником на кожну окрему партію товару (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.1. договору загальна вартість товару за цим договором складається із вартості кожної окремої партії товару, поставленої в межах строку дії цього договору. Загальна ціна за кожен вид товару вказана у видатковій накладній та рахунках-фактурі на цей товар, що підлягає поставці за цим договором.

Згідно з п.2.3. договору покупець проводить оплату товару в безготівковій формі на підставі рахунка, отриманого від постачальника, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п.3.3. договору покупець здійснює транспортування товару на умовах Інкотермс EXW власними силами та засобами.

Згідно з п.3.6. договору датою поставки товару вважається дата, вказана у видатковій накладній, та здійснюється впродовж 3 банківських днів з часу отримання від покупця заявки на чергову партію.

Товар вважається поставленим з моменту його отримання покупцем та зазначенням свого підпису у видатковій накладній за відповідну партію товару ( п.3.7. договору).

Цей договорі набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.07.2019, а в частині розрахунків між сторонами - до повного їх виконання (п.6.1. договору).

На виконання умов договору купівлі-продажу№ 20/07/19 від 20 липня 2019 року позивачем в період з 22 липня по 30 липня 2019 року було відвантажено та поставлено на адресу відповідача асфальтобетонної суміші загальною кількістю 150,78 т на загальну суму 489117,37 грн, в т.ч. ПДВ 81519,56 грн, що підтверджується видатковою накладною № 173 від 22.07.2019, № 174 від 23.07.2019, № 190 від 29.07.2019, № 191 від 30.07.2019.

Позивач у позовній заяві зазначає, що жодних претензій щодо кількості та якості поставленого товару і щодо оформлення товарних та товарно-транспортних накладних відповідачем не заявлялось, що свідчить про належне виконання умов договору з боку ТОВ «ОБЛРЕСУРС».

Також позивач зазначає, що в порушення умов договору покупець за поставлений товар, у визначені договором строки, розрахунок не провів. Про причини несплати за поставлену асфальтобетонну суміш ТОВ «АРМБУДСЕРВІС» на адресу ТОВ «ОБЛРЕСУРС» не повідомило.

З метою досудового урегулювання питання оплати покупцем за поставлений товар, ТОВ «ОБЛРЕСУРС» направило на адресу ТОВ «АРМБУДСЕРВІС» вимогу від 04.10.2019 за вих. №52 та, повторно, вимогу №2 від 11.10.2019 за вих. №54 про сплату заборгованості за договором № 20/07/19 від 20.07.2019. Проте ТОВ «АРМБУДСЕРВІС» зазначені вимоги у почтовому відділенні не отримало та останні повернулись до ТОВ «ОБЛРЕСУРС» у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання. Докази направлення вимог містяться в матеріалах справи.

01.04.2020 позивач повторно направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 19 про сплату заборгованості за договором, проте вказана вимога повернулася на адресу ТОВ «ОБЛРЕСУРС», у зв`язку з неотриманням її відповідачем.

З огляду на вищевикладене, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що відповідач всупереч взятих на себе зобов`язань за договором №20/07/19 від 20.07.2019 оплату поставленого товару у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем становить 489 117, 37 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу вимог статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину. Частиною 2 цієї статті встановлено, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивачем поставлено на адресу відповідача 24,85 т асфальтобетонної суміші тип Б марка 1, ціною 2583,33 грн за 1 тону без ПДВ, на загальну суму 77034, 90 грн, з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 173 від 22.07.2019.

Транспортування даного товару було здійснене на автомобілях: КАМАЗ 55111 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , у кількості 12,48 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 22 липня 2019 року №2, а також КРАЗ 6510 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , у кількості 12,37 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною №3 від 22 липня 2019.

Відповідно до видаткової накладної № 174 від 23 липня 2019 позивач поставив на адресу відповідача 62,3 т асфальтобетонної суміші тип Б марка 1, ціною 2583,33 грн за 1 тону без ПДВ, на загальну суму з ПДВ 193129, 75 грн.

Транспортування даного товару було здійснене на автомобілях: КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , у кількості 10,3 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною №5 від 23 липня 2019 року; КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , у кількості 11,33 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 23 липня 2019 року №6; КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , у кількості 12,37 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 22 липня 2019 року №10; КРАЗ 6510, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_5 , у кількості 12,36 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 23 липня 2019 року №11; КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , у кількості 7,97 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 23 липня 2019 року №14; КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , у кількості 7,97 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 23 липня 2019 року №15.

Також Товариство з обмеженою відповідальністю «ОБЛРЕСУРС» поставило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «АРМБУДСЕРВІС» 24,73 т асфальтобетонної суміші тип Б марка 1, ціною 2583,33 грн за 1 тону без ПДВ, на загальну суму 76662, 90 грн, з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 190 від 29.07.2019.

Транспортування даного товару було здійснене автомобілями: КРАЗ 6510, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , у кількості 12,35 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 29 липня 2019 року №14, а також КРАЗ 6510, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_5 , у кількості 12,38 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 29 липня 2019 року №15.

Також відповідно до видаткової накладної від 30 липня 2019 року № 191 позивач поставив на адресу відповідача 45,9 т асфальтобетонної суміші тип Б марка 1, ціною 2583,33 грн за 1 тону без ПДВ, на загальну суму 142289, 82 грн ,з ПДВ.

Транспортування даного товару було здійснене автомобілями : КАМАЗ 55111 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , у кількості 12,37 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною №8 від 30 липня 2019 року; КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , у кількості 10,62 т, що підтверджується товарно- транспортною накладною №9 від 30 липня 2019 року; КРАЗ 6510, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , у кількості 12,33 т, що підтверджується товарно-транспортною накладною №16 від 30 липня 2019 року; КАМАЗ 55111, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , у кількості 10,58 т, що підтверджується товарно- транспортною накладною №17 від 30 липня 2019.

У зазначених товарно-транспортних накладних у графі «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача) міститься підпис заступника директора по дорожньому будівництву Скрипніка Олександра Євгеновича, що підтверджує факт отримання Товару уповноваженою особою ТОВ «АРМБУДСЕРВІС».

Всього за договором №20/07/19 від 20.07.2019 відвантажено та поставлено на адресу відповідача асфальтобетонної суміші загальною кількістю 150,78 т на загальну суму 489 117,37 грн, в т.ч. ПДВ 81519,56 грн, що підтверджується вищезазначеними видатковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач своє зобов`язання зі своєчасної оплати поставленого товару не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 489 117,37 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 20 824,34 грн та інфляційні втрати у розмірі 25 972,11 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вимоги частини 5 статті 236, стаття 237 і статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

Суд зазначає, що у позовній заяві не вказаний період нарахування 3% річних у розмірі 20 824,34 грн та інфляційних втрат у розмірі 25 972,11 грн.

Суд, дослідивши вимоги позивача, встановив, що в матеріалах справи відсутня методика розрахунку; період нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивачем не зазначено; дані вимоги не містять посилання на первісні документи із зазначенням дат їх отримання, початку та кінця періоду нарахування.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 запропоновано позивачу подати обґрунтований розрахунок суми трьох відсотків річних та інфляційний втрат із зазначенням періоду їх нарахування.

Натомість позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка залишена судом без розгляду, з огляду на те, що остання подана з пропуском встановленого законом строку та без клопотання про його поновлення.

Разом з тим, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимими відповідно до статей 76 - 77 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б беззаперечно підтверджували направлення позивачем та отримання відповідачем вимоги про сплату штрафних санкцій, та надавали змогу встановити дату початку порушення відповідачем зобов`язання, суд позбавлений можливості самостійно встановити правильність проведених позивачем розрахунків і визначити суму нарахувань, а тому відмовляє у позові в частині стягнення 3% річних у розмірі 20 824,34 грн та інфляційних втрат у розмірі 25 972,11 грн.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з матеріалами справи, 11.01.2021 між позивачем (клієнт) та ОСОБА_6 був укладений договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в рамках позовної заяви до ТОВ «АРМБУДСЕРВІС».

Згідно з додатком до договору про надання правової допомоги №б/н від 11.01.2021 орієнтовна вартість послуг складає 18 000,00 грн. У разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано акт наданих послуг від 14.01.2021, рахунок-фактуру №б/н від 14.01.2021.

Судом встановлено, що Гупал Роман Миколайович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю ЛГ №000184, інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної Асоціації Адвокатів України.

Згідно з актом наданих послуг від 14.01.2021 загальна сума послуг з надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) становить 11 400,00 грн, яка складається з консультації з клієнтом з вивченням відповідних документів, юридичного аналізу законодавства та судової практики з питань, викладених у позовній заяві та підготовки та подачі позовної заяви.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до частини 5, 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19.

Разом з тим, суд встановив, що належних доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката у справи, відповідач не надав, у зв`язку з чим, суд вважає, що останнім не доведено у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи.

При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року по справі № 910/5410/19.

Як встановлено судом вище, відповідно до додатку до договору про надання правової допомоги №б/н від 11.01.2021 у разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог.

Отже, за розрахунком суду 5% від суми 489 117,37 грн становить 24455, 87 грн.

Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, судом встановлено, що вірною сумою витрат на професійну правничу допомогу, згідно з актом наданих послуг від 14.01.2021 на суму 11 400,00 грн, є 10 404, 54 грн.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а тому вимоги позивача є частково обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 860,41 грн відповідно до п.3 ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМБУДСЕРВІС" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, 14, оф. 221, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОБЛРЕСУРС" (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, 11, оф. 4, ) заборгованість у розмірі 489 117 (чотириста вісімдесят дев`ять тисяч сто сімнадцять) грн 37 коп., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 34 860 (тридцять чотири тисячі вісімсот шістдесят) грн 41 коп. та 7 336 (сім тисяч триста тридцять шість) грн 77 коп. витрат на сплату судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 20.04.2021

Суддя І.О. Андреїшина