ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м.Дніпро Справа № 904/10714/16

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач)

суддів: Вечірка І.О., Верхогляд Т.А.,

секретар судового засідання: Михайлова К.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16

за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради (м. Дніпро) в особі Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (м. Дніпро);

позивач 1: Дніпропетровська обласна рада, м. Дніпро

позивач 2: Комунальний заклад "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (м. Дніпро)

до відповідача: Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (смт. Слобожанське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області)

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (м. Дніпро)

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (с. Любимівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області)

про визнання недійсним розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки"

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

Дніпропетровська місцева прокуратура № 3 в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради (далі - позивач-1) в особі Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (далі - позивач-2) звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - відповідач), в якій просила суд визнати недійсним розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки".

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Комунальному закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради, на підставі державного акту ІІ-ДП № 007739 від 06.03.1998, виданого Дніпропетровською районною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області, належало право постійного користування земельною ділянкою площею 176,8 га на території Любимівської сільської ради Дніпропетровського району для ведення підсобного господарства.

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації "Про вилучення земельної ділянки з постійного користування" № 1750-р від 15.12.2006, земельна ділянка площею 20 га була вилучена з постійного користування пансіонату, переведена в землі запасу.

В подальшому, розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки" було вилучено земельну ділянку загальною площею 176,800 га, яка знаходилась у користуванні Дніпропетровського будинку-інтернату для престарілих та інвалідів на території Любимівської сільської ради, для ведення підсобного господарства, та переведено її до земель запасу Любимівської сільської ради.

Прокурор посилався на те, що Дніпропетровська районна державна адміністрація вийшла за межі наданих законом повноважень, оскаржуване розпорядження прийнято з порушенням статті 19 Конституції України, статей 122, 142, 149 Земельного кодексу України, що є підставою для визнання такого розпорядження недійсним.

Також, у позовній заяві прокурором обґрунтовано підстави звернення із вказаним позовом до суду, а саме: наявність порушення інтересів держави (територіальної громади), нездійснення їх захисту органом місцевого самоврядування в особі створеного ним комунального закладу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Так, позивач-1 та позивач-2 тривалий час не зверталися до господарського суду із позовом про відновлення їх порушених прав, а саме: про визнання вказаного вище розпорядження про вилучення земельної ділянки недійсним, що призвело до порушення майнових інтересів держави щодо користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16 позовні вимоги Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради в особі Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання недійсним розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки" задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки".

Рішення обґрунтовано тим, що спірне розпорядження було прийнято з порушенням ст.ст. 142,149 Земельного кодексу України, оскільки припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, отже відповідне рішення про припинення права постійного користування мало приймати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а не Дніпропетровська районна державна адміністрація, яка відповідно до частини 5 статтею 149 Земельного кодексу України має повноваження лише щодо вилучення земельних ділянок для суспільних та інших потреб, а не на припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача. Оскаржуване розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки" свідчить про наявність обставин саме вилучення відповідачем земельної ділянки, що знаходилась у користуванні позивача-2, а не припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача. При цьому, позивач-2 не надавав згоду на вилучення зазначеної земельної ділянки, питання вилучення земельної ділянки, яка була надана позивачу-2 у постійне користування, у судовому порядку також не вирішувалось. Заява про добровільну відмову від земельної ділянки була відкликана відповідачем-2, що також було враховано судом під час ухвалення рішення по справі.

2. Короткий і узагальнений зміст апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області звернулась до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані наступним:

- судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, внаслідок чого суд помилково дійшов висновку щодо наявності обґрунтованих повноважень у прокурора під час звернення до господарського суду із вказаним позовом позовна заява підписана особою, яка не мала права це робити, оскільки прокуратурою не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами підстави для захисту інтересів держави, а також не визначено, в чому саме полягає інтерес держави у даній справі (ч. 4 ст. 53 ГПК України, п. 1 ч. 5 ст. 174 ГПК України, ст. 131-1 Конституції України, ст.ст. 19,23,24 Закону України «Про прокуратуру»);

- судом в порушення ст. 53 та п. 1 ч.1 ст. 177 ГПК України не був належним чином визначений склад учасників справи, що спричинило порушення п.2 ч.1 ст. 226 ГПК, що передбачає залишення позовної заяви без розгляду, якщо позов не підписано або підписано неуповноваженою особою;

- позов прокурора подано в інтересах Комунального закладу, а не держави, чим порушено положення ст. 19,23,24 Закону України «Про прокуратуру»;

- прокурором не доведено у встановленому законодавством порядку, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження;

- Комунальний заклад «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» ДОР звернувся до окружного адміністративного суду за захистом порушених прав до звернення прокурора в його інтересах до Господарського суду Дніпропетровської області, що підтверджує факт належного здійснення захисту інтересів і реалізацію наданих законом повноважень та спростовує доводи прокурора;

- у справі відсутні докази використання земельної ділянки за цільовим призначенням; у разі невикористання землі землекористувачем за цільовим призначенням порушується принцип раціонального використання та охорони земель, що в свою чергу суперечить інтересам держави. Отже у даній справі інтереси КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» ДОР суперечать інтересам держави. Таким чином, прокурор в позовній заяві зазначає саме про порушення інтересів КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» ДОР, а не держави;

- захисту у цій справі підлягають інтереси держави щодо раціонального використання земель, що полягають у вилученні земельної ділянки у зв`язку з тим, що вона не використовується за цільовим призначенням;

- фактично, заява Пансіонату про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою - є згодою землекористувача на вилучення земельної ділянки;

- положення Земельного кодексу не передбачають порядку «відмови» від добровільної відмови від права користування земельною ділянкою, тож лист № 1-267 від 18.06.2015 позивача-2 є неналежним доказом;

- на підставі наказу № 4-3771/15-18-СГ від 27.09.2018 ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну, земельні ділянки: кадастровий номер :02:006:0002 загальною площею 148,7251 га та кадастровий нoмер :02:010:0009, загальною площею 20,00 га перебувають у комунальній власності з 23.11.2018 року та 20.02.2020 року відповідно, тому інтереси держави в даній справі представляє та захищає саме Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, а не прокуратура.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві прокурор зазначив, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 р. у справі № 904/10714/16 без змін.

Також в поясненнях прокурор зазначає наступне:

- станом на дату прийняття оспорюваного розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 р. «Про вилучення земельної ділянки», суб`єктом права власності на спірну земельну ділянку була держава, яка реалізовувала це право через Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області;

- наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27.09.2018 р. №4-3771/15-18-СГ передано Любимівській сільській об`єднаній громаді (Любимівській сільській раді) Дніпровського району Дніпропетровської області у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення держаної власності загальною площею 1647,9930 га, у тому числі земельна ділянка площею 20 га з кадастровим номером :02:010:0009 та земельна ділянка площею 148,7251 га з кадастровим номером 0:02:006:0002;

- зміна форми власності земельної ділянки з державної на комунальну не спростовує доводів позову щодо протиправності оспорюваного розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 р. «Про вилучення земельної ділянки» та щодо порушення оспорюваним розпорядженням права позивача на постійне користування земельною ділянкою.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.07.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.10.2020 року апеляційну скаргу Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16 задоволено частково, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16 - скасовано, позовну заяву Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради в особі Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради до відповідача Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (с. Любимівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області) про визнання недійсним розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки" залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.01.2021 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.10.2021 скасовано, справу №904/10714/16 передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021 р. розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 21.04.2021 року.

21.04.2021року оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

У судовому засіданні присутні учасники справи надали пояснення по справі та навели обгрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом бути присутніми у судовому засідання, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Від представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання обгрунтовано тим, що представник скаржника буде перебувати за межами країни, що унеможливлює прибуття у судове засідання.

Розглянувши клопотання скаржника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, визначених у частині 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, оскільки скаржник був належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань суду апеляційної інстанції; участь учасників справи в судовому засіданні судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась; до клопотання про відкладення розгляду справи № 904/10714/16 не додано жодних документів, які би підтверджували неможливість представника скаржника взяти участь у судовому засіданні через перебування останнього за межами країни; скаржником свою позицію викладено у апеляційній скарзі; крім того, учасник справи не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові. Інших причин, які можна було б визнати поважними, скаржник у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16 слід залишити без змін з наступних підстав.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

04.12.1997 р. Дніпропетровською районною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області було винесено розпорядження № 896-р про надання земельної ділянки площею 176,800 га у постійне користування Дніпропетровському будинку-інтернату для престарілих та інвалідів, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІІ-ДП № 007739, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1172 від 06.03.1998 (а.с.38-44 у томі 1).

Розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 1750-р від 15.12.2006 було вилучено з постійного користування Дніпропетровського будинку інтернату для громадян похилого віку та інвалідів земельну ділянку площею 20,0 га та передано у державну власність до земель запасу Любимівської сільської ради. Різницю площі - 156,0 га земельної ділянки між наданою в постійне користування Дніпропетровському будинку інтернату для громадян похилого віку та інвалідів згідно з державним актом ІІ-ДП №007739 від 06.03.1998 та вилученою в землі запасу Любимівської сільської ради, залишено в постійному користуванні Дніпропетровського будинку інтернату для громадян похилого віку та інвалідів (а.с.45-46 у томі 1).

Відповідно до довідки № 44 від 27.10.2015 державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, земельна ділянка загальною площею 156,8 га перебуває у постійному користуванні Дніпропетровського будинку інтернату для громадян похилого віку та інвалідів (а.с.47 у томі 1).

Листом № 2075/0/192-16 від 07.05.2015 Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА не висловив заперечень щодо передачі земельної ділянки площею 176,8 га Любимівській сільській раді (а.с.49 том 1).

Листом від 13.05.2015 Р. № 1-223 Комунальний заклад "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради звернувся до Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області із заявою про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою площею 176,800 га на користь Любимівської сільської ради (а.с.48 том 1).

Листом № 1-267 від 18.06.2015, адресованим Любимівській сільській раді, КЗ "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради зазначив, що має намір відновити ведення підсобного господарства, отже відкликає свою заяву від 13.05.2015 № 1-223 про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою площею 176,800 га на користь Любимівської сільської ради. Вказаний лист було отримано 22.06.2015 (а.с.50 у томі 1)

19.06.2015 Любимівська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області звернулася до Дніпропетровської райдержадміністрації із клопотанням № 275, в якому просила вилучити з постійного користування КЗ "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради земельну ділянку площею 176,800 га, передавши її у державну власність (комунальну) до земель резервного фонду Любимівської сільської ради (а.с.51 у томі 1).

Розпорядженням Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15 було:

- вилучено земельну ділянку площею 176,800 га, яка знаходиться в користуванні Дніпропетровського будинку інтернату для престарілих та інвалідів на території Любимівської сільської ради, для ведення підсобного господарства, згідно з державним актом на право постійного користування серії ІІ-ДП № 007739, яка розташована за межами населеного пункту на території Любимівської сільської ради та переведено її до земель запасу Любимівської сільської ради;

- державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ДП № 007739, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1172 від 06.03.1998 визнано таким, що втратив чинність.

Розпорядження від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15 винесено на підставі клопотання голови Любимівської сільської ради про вилучення земельної ділянки із земель, які передано Дніпропетровському будинку-інтернату для престарілих та інвалідів на території Любимівської сільської ради для ведення підсобного господарства, враховуючи заяву КЗ "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою площею 176,800 га на користь Любимівської сільської ради, лист-погодження від 07.05.2015 за № 2075/0/192-15 Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації погодив передачу земельної ділянки Любимівській сільській раді (а.с.52 у томі 1).

Листом від 13.04.2016 № 19-4-0.2-4472/2-16, у відповідь на позовну заяву від 14.03.2016 р., Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомило, що від РДА Розпорядження № Р-428/0/291 до Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі не надходило і відомості щодо реєстрації скасування права постійного користування також. Крім того, КЗ "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" є постійним користувачем 176,800 га землі, а розбіжність у 20,0 га не була внесена внаслідок того, що наказ № 377 від 05.11.1998 "Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількості обліку земель (форми № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)" втратив чинність, а звітність за формою 6-зем з 01.01.2016 не ведеться і зміни в статистичну звітність не вносяться (а.с. 166-168 у томі 2).

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено:

- станом на 14.01.2005р. юридичною особою з ідентифікаційним кодом 03562537 є Дніпропетровський будинок-інтернат для престарілих та інвалідів (місцезнаходження: 49000, м.Дніпропетровськ, вулиця Гаванська, будинок 15) (а.с.217-219 у томі 2);

- станом на 20.01.2005р. юридична особа з ідентифікаційним кодом 03562537 станом на 20.01.2005 має найменування - Дніпропетровський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вулиця Гаванська, будинок 15) (а.с.220-222 у томі 2);

- станом на 20.05.2020 юридична особа з ідентифікаційним кодом 03562537 має найменування - Комунальний заклад "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вулиця Гаванська, будинок 15) (а.с.223-226 у томі 2).

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23.05.2008 № 402-15-У було змінено найменування Дніпропетровського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів (місцезнаходження: вулиця Гаванська, 15, м. Дніпропетровськ, Україна) на Комунальний заклад "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради та затверджено статут у новій редакції (а.с.178 у томі 2).

Зміна вказаного найменування також вбачається з проведеної 18.06.2008р. реєстраційної дії по зміні повного найменування, відображеної у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (а.с.225 у томі 2).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка загальною площею 176,8 га з урахуванням розпорядження Дніпропетровської райдержадміністрації від 15.12.2006 р. № 1750-Д, на теперішній час розділена на дві окремі земельні ділянки, а саме:

- площею 20 га з кадастровим номером :02:010:0009 та

- площею 148,7251 га з кадастровим номером :02:006:0002.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0002, :02:010:0009, щодо яких існують спори, знаходяться на території Любимівської сільської об`єднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27.09.2018р. було прийнято Наказ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" № 4-3771/15-18 СГ, передано Любимівській сільській об`єднаній територіальній громаді Дніпровського району Дніпропетровської області у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1647,9930 га на території Любимівської сільської об`єднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту згідно з додатком до акта приймання-передачі.

Між Головним управлінням та Любимівською сільською об`єднаною територіальною громадою Дніпровського району Дніпропетровської області 27.09.2018 підписано акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність. Згідно із додатком до вказаного акту земельні ділянки з кадастровими номерами 0:02:006:0002, :02:010:0009 передано з державної власності у комунальну.

22.11.2016 р. до Господарського суду Дніпропетровської області звернулася Дніпропетровська місцева прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради (позивач-1) в особі Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (позивач-2) із позовною заявою до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (відповідач), в якій просила суд визнати недійсним розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки".

Прокурор посилався на те, що Дніпропетровська районна державна адміністрація вийшла за межі наданих законом повноважень - вказане розпорядження прийнято з порушенням статті 19 Конституції України, статей 122, 142, 149 Земельного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним. Також, у позовній заяві прокурором вказано про підстави звернення із вказаним позовом до суду, а саме: наявність порушення інтересів держави (територіальної громади), нездійснення їх захисту органом місцевого самоврядування в особі створеного ним комунального закладу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Так, позивач-1 та позивач-2 тривалий час не зверталися до суду із позовом про відновлення їх порушених прав, а саме: про визнання вказаного вище розпорядження про вилучення земельної ділянки недійсним, що призводить до порушення майнових інтересів держави щодо користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності.

В матеріалах справи наявні докази повідомлення прокурором позивача-1 та позивача-2 про наявність підстав для представництва інтересів держави (а.с.53-56 у томі 1).

Ухвалою місцевого господарського суду від 16.01.2017 зупинено провадження у справі №904/10714/16 до вирішення пов`язаної із нею справи № 804/7822/16 за позовом Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування розпорядження голови "Про вилучення земельної ділянки з постійного користування" № 1750-р від 15.12.2006 та розпорядження № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015р. "Про вилучення земельної ділянки", що розглядалась в порядку адміністративного провадження Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.04.2020 р. справа №804/7822/16 передана з Верховного Суду до Господарського суду Дніпропетровської області для розгляду в порядку господарського процесуального судочинства.

Представником позивача-2 до суду першої інстанції було подано клопотання про об`єднання справи №804/7822/16 в одне провадження зі справою №904/10714/16 в задоволенні якого суд відмовив з підстав недоцільності та невідповідності змісту такого клопотання положенням частин 1, 2 статті 173 Господарського процесуального кодексу України.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з правомірністю розпорядження райдержадміністрацією земельною ділянкою та передачею її до земель запасу.

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За змістом абзаців 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Так, частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частина 4 вказаної статті передбачає, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У рішеннях по справі "Менчинська проти Росії" та у справі "Бацаніна проти Російської Федерації" Європейський Суд з прав людини підкреслив, що присутність прокурора в некримінальному процесі, що виступає з протилежною позицією до приватних осіб, може бути виправданою, якщо спір торкається публічних інтересів або якщо одна зі сторін належить до вразливої групи, що потребує спеціального захисту (Batsanina v. Russia, заява № 3932/02, п.п. 20-28). Присутність прокурора в цивільному контексті також може бути дозволеною, коли прокурор діє на захист великої групи осіб, інтереси яких постраждали від цивільного правопорушення, або коли потрібно захистити значні державні активи та інтереси (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, п.п. 30-40).

В питаннях оцінки "суспільного", "публічного" інтересу Європейський Суд з прав людини визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

Так, у справі "Бацаніна проти Російської Федерації" (Batsanina v. Russia, заява № 3932/02) Суд визнав справедливою участь прокурора в розгляді справи, оскільки дійшов висновку, що прокурор, звернувшись до суду з заявою про виселення заявниці (державна організація і приватна особа), діяв в державних інтересах з метою захисту державної власності; та обставина, що порушення справи було ініційовано прокурором, необов`язково ставить іншу сторону в справі в "явно невигідне становище".

Суд у цій справі виходив з того, що прокурор діяв в інтересах суспільства, пред`являючи позов до заявниці та її чоловіка, інтереси яких в суді також були представлені юристом, який надав суду відповідні усні та письмові пояснення; рішення прокурора ініціювати відповідну цивільну справу мало правове підґрунтя в національному законодавстві та входило в сферу компетенції прокурора; обставини справи підтверджують, що у цій справі прокурор не здійснював неналежний вплив на суд, а протилежна сторона не була позбавлена можливості ефективно захищати свої інтереси в суді; у цій справі був дотриманий принцип процесуальної рівності, що вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін. Суд також врахував аналогічну позицію, сформовану у справі Steel and Morris v. the United Kingdom (заява № 68416/01, п. 67).

Надаючи оцінку наявності підстав представництва, місцевий господарський суд виходив із такого.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі №926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Аналіз положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

В контексті зазначених положень та спірних правовідносин вбачається, що інтереси держави полягають не тільки у сфері реалізації компетенції органів державної влади, але й спрямовані на забезпечення гарантій місцевого самоврядування та ефективного функціонування його інститутів та органів задля захисту та реалізації прав і свобод територіальних громад, зокрема у економічній і соціальній сферах, фінансування яких відбувається за рахунок коштів міського бюджету.

"Неналежність" здійснення такого захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 № 914/882/17, від 22.10.2019 № 926/979/19).

Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 74, 77 ГПК України).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Дніпропетровською обласною радою та Комунальним закладом "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради (м. Дніпро).

Прокурор, у встановленому законом порядку звертаючись із позовом, обґрунтував порушення інтересів держави, правильно визначив орган, уповноважений регулювати спірні відносини та вказав у чому полягає "здійснення захисту законних інтересів держави неналежним чином", а саме:

- користувачем земельної ділянки, яка вилучена на підставі спірного Розпорядження, є Комунальний заклад "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради, на підставі державного акту ІІ-ДП № 007739 від 06.03.1998, виданого Дніпропетровською районною радою народних депутатів"

- відповідно до Статуту Пансіонату, затвердженого рішенням Дніпропетровської обласної ради № 426-18/УІ від 15.03.2013, Пансіонат заснований на спільній власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради (орган управління майном);

- порушення інтересів держави полягає в тому, що спірне Розпорядження, яке прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, призвело до незаконного вилучення земельної ділянки з постійного користування Пансіонату, як комунального закладу, який заснований на спільній власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, управління яким, відповідно до пункту 10 Розділу V Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", здійснює Дніпропетровська обласна рада;

- внаслідок цього Пансіонат позбавлений можливості належним чином забезпечувати реалізацію мети та предмету своєї діяльності, визначених пунктами 2.2, 7.8 Статуту, зокрема вироблення сільськогосподарської продукції з метою забезпечення харчування та утримання осіб, проживаючих у Пансіонаті громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, а також громадян з психоневрологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду, побутового й медичного обслуговування;

- разом з тим, уповноважені органи - Дніпропетровська обласна рада в особі створеного нею Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради, протягом тривалого часу не здійснюють захист інтересів держави та реалізацію наданих законом повноважень щодо визнання недійсним розпорядження про вилучення земельної ділянки, що призводить до порушення майнових інтересів держави щодо користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності.

Під час розгляду справи господарським судом прокурор наголошував, що неналежний захист інтересів держави у даному випадку підтверджується тим, що Комунальний заклад "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради звернувся з аналогічними позовними вимогами в порядку адміністративного судочинства (станом на момент звернення прокурором до господарського суду рішення в адміністративній справі не набрало законної сили), хоча у листі від 14.11.2016 (а.с. 55 том 1) прокурором було відзначено, що захист інтересів держави у спірних правовідносинах підлягає захисту в порядку господарського судочинства. Вказані обставини свідчать про неналежний захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Звернення прокуратури з вказаним позовом обумовлене неналежним здійсненням позивачами своїх повноважень щодо судового захисту порушених інтересів держави. Незважаючи на виявлене позивачем-2 порушення, останній неналежним чином здійснював захист інтересів держави, що в подальшому було встановлено у постанові Верховного Суду від 09.04.2020 по справі № 804/7822/16.

Отже, вказані обставини зумовили необхідність застосування прокурором наданих Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру» повноважень щодо представництва інтересів держави в суді, що, як було встановлено місцевим господарським судом, є підставою для звернення до суду із позовною заявою на захист інтересів держави.

Таким чином, за висновком господарського суду першої інстанції, при зверненні з даним позовом прокурор дотримався вимог статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", визначив уповноважений орган місцевого самоврядування та належним чином обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 08.10.2019 у справі № 920/447/18).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

У відповідності до статті 92, частини 1 статті 116 Земельного кодексу України Дніпропетровською районною державною адміністрацією було винесено розпорядження № 896-р від 04.12.1997 року про передачу земельної ділянки площею 176,8 га у постійне користування позивачу-2.

В подальшому, Розпорядженням Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15, що оскаржується, було:

- вилучено земельну ділянку площею 176,800 га, яка знаходиться в користуванні Дніпропетровського будинку інтернату для престарілих та інвалідів на території Любимівської сільської ради, для ведення підсобного господарства, згідно з державним актом на право постійного користування серії ІІ-ДП № 007739, яка розташована за межами населеного пункту на території Любимівської сільської ради та переведено її до земель запасу Любимівської сільської ради;

- державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ДП № 007739, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1172 від 06.03.1998 визнано таким, що втратив чинність.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірного розпорядження) підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Згідно зі статтею 142 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірного розпорядження) припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Таким чином, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Це можуть бути органи державної влади (щодо земель державної власності) або органи місцевого самоврядування (щодо земель комунальної власності). Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації земельних ділянок як об`єкта речових прав, так і органи реєстрації речових прав.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача за приписами статті 142 ЗК України здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, яким в даному випадку є органи державної влади, оскільки спірна земельна ділянка площею 176,800 га мала статус земель державної власності як під час прийняття оскаржуваного розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15, так і під час звернення прокурора із вказаним позовом до господарського суду 22.11.2016р.

Згідно наявного в матеріалах справи Державного акту на право постійного користування землею II-ДП № 007739І земельна ділянка площею 176,8 га розташована на території Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, перебуває у постійному користуванні Комунального закладу "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради.

Відповідно до частини 1 статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно зі статтею 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п.п. 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 14 від 03.02.2015, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, станом на дату прийняття оскаржуваного розпорядження, власником земельної ділянки, яку вилучено на підставі спірного розпорядження, є держава, повноваження від імені якої здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивач-2 мав звернутись із заявою про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а не до Любимівської сільської ради Дніпропетровського району.

Відповідне рішення про припинення права постійного користування мало приймати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а не Дніпропетровська районна державна адміністрація, яка відповідно до частини 5 статтею 149 Земельного кодексу України має повноваження лише щодо вилучення земельних ділянок для суспільних та інших потреб, а не на припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач-2 не подавав заяв щодо добровільної відмови від земельної ділянки, наданої йому у постійне користування, на користь держави або територіальної громади до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, та не покладав таких повноважень на Любимівську сільську раду, яка отримала його заяву від 13.05.2015; угода про передачу права власності на земельні ділянки не укладалась та нотаріально не посвідчувалась. Рішення про припинення права користування земельними ділянками не приймалось. Отже, як вірно зазначив місцевий господарський суд, сторонами спору не було дотримано вимоги статей 142,149 ЗК України під час вирішення долі спірної земельної ділянки.

У частинах 1, 2 та 10 статті 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірного розпорядження) визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Як було вказано вище, Розпорядженням Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15 було, зокрема, вилучено земельну ділянку площею 176,800 га, яка знаходиться в користуванні Дніпропетровського будинку інтернату для престарілих та інвалідів на території Любимівської сільської ради, для ведення підсобного господарства, згідно з державним актом на право постійного користування серії ІІ-ДП № 007739, яка розташована за межами населеного пункту на території Любимівської сільської ради та переведено її до земель запасу Любимівської сільської ради. При цьому, як вбачається з Розпорядження 09.07.2015 № Р-428/0/291-15, його винесено на підставі клопотання голови Любимівської сільської ради про вилучення земельної ділянки із земель, які передано Дніпропетровському будинку-інтернату для престарілих та інвалідів на території Любимівської сільської ради для ведення підсобного господарства, враховуючи заяву КЗ "Дніпропетровський геріатричний пансіонат" Дніпропетровської обласної ради про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою площею 176,800 га на користь Любимівської сільської ради, лист-погодження Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації погодив передачу від 07.05.2015 за № 2075/0/192-15 про передачу земельної ділянки Любимівській сільській раді (а.с.52 у томі 1).

За висновком господарського суду, зазначене свідчить про наявність обставин саме вилучення відповідачем земельної ділянки, що знаходилась у користуванні позивача-2, а не припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача, з чим погоджується колегія суддів, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів надання позивачем-2 згоди на вилучення зазначеної земельної ділянки, питання вилучення земельної ділянки, яка була надана позивачу-2 у постійне користування, у судовому порядку також не вирішувалось. Таким чином, на думку колегія суддів апеляційного господарського суду місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку, що під час прийняття Розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15 були порушення норми статей 142 та 149 Земельного кодексу України.

Як було встановлено судом та слідує з матеріалів справи, листом від 13.05.2015р. КЗ "Дніпропетровським геріатричним пансіонатом" ДОР на адресу Любимівської сільської ради було направлено заяву про добровільну відмову від земельної ділянки площею 176,800 га, яку було отримано 13.05.2015р. третьою особою-2. Але у зв`язку із наміром відновити підсобне господарство 18.05.2015 позивач-2 на адресу Любимівської сільської ради направив лист з проханням відкликати лист від 13.05.2015 про добровільну відмову від землі, припинити практичні дії з приймання-передавання землі та про повернення земельної ділянки 176,8 га до користування. Вказаний лист було отримано Любимівською сільською радою 22.06.2015, але при прийнятті оскаржуваного розпорядження відповідачем не було враховано.

Проте 09.07.2015 Дніпропетровська районна державна адміністрація прийняла розпорядження № Р-428/0/291, яким вилучила земельну ділянку у позивача, не зважаючи на те, що:

- заява КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» стосувалась добровільної відмови від користування земельною ділянкою, а не її вилучення;

- КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» відкликав свій лист про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про недотримання Дніпропетровською районною державною адміністрацією зазначених вище вимог закону, що дає підстави для визнання розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки" недійсним, оскільки воно прийняте з порушенням норм права, що підлягали застосуванню при прийнятті даного розпорядження.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у прокурора відповідних повноважень для здійснення представництва з метою захисту інтересів держави по справі № 904/10714/16 згідно ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції:

- Державним актом на право постійного користування землею ІІ-ДП № 007739, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1172 від 06.03.1998 підтверджується надання земельної ділянки площею 176,800 га у постійне користування Дніпропетровському будинку-інтернату для престарілих та інвалідів;

- із довідки Держгеокадастру (а.с. 47 том 1) № 44 від 27.10.2015 р. вбачається, що земельна ділянка, землекористувачем якої є Дніпропетровський будинок-інтернат для престарілих та інвалідів, належить до категорії земель державної власності;

- лист про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою датований 13.05.2015 р. та адресовано голові Любимівської сільради Дніпропетровського району Дніпропетровській області;

- 14.11.2016 р. прокурор звернувся з листом № 94-7626 вих 16 до Дніпропетровської обласної ради, в якому зауважив про наявність підстав для представництва, а 22.11.2016 року до господарського суду Дніпропетровської області з відповідним позовом;

- згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27.09.2018р. "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" № 4-3771/15-18 СГ, на підставі акту приймання-передачі від 27.09.2018 р. земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність, було передано Любимівській сільській об`єднаній територіальній громаді Дніпровського району Дніпропетровської області у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1647,9930 га. Згідно з додатком до вказаного акту земельні ділянки з кадастровими номерами 0:02:006:0002, :02:010:0009 передано з державної власності у комунальну.

Таким чином, станом на дату звернення прокурора із вказаним позовом до господарського суду спірна земельна ділянка № 0:02:006:0002 перебувала у державній власності, оскаржуване розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 було прийнято 09.07.2015 р., що також свідчить про правомірність звернення прокурора з позовом в порядку ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», отже, апеляційний господарський суд відхиляє твердження скаржника в цій частині.

Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду по справі №904/10714/16 було визнано висновок апеляційного господарського суду про залишення без розгляду позову прокурора, заявленого в інтересах держави в особі Дніпропетровської облради в особі Комунального закладу передчасним, скасовано постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.10.2020 р.

Згідно з висновками зазначеної постанови від 20.01.2021 р. Верховного Суду:

«Судами у справі № 904/10714/16, яка розглядається, зокрема, встановлено, що 22.11.2016 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшов позов прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської облради в особі Комунального закладу про визнання недійсним розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15 «Про вилучення земельної ділянки».

Мотивуючи підстави звернення до суду з вказаним позовом, прокурор зазначив, що користувачем земельної ділянки, яка вилучена на підставі оспорюваного розпорядження, є Комунальний заклад, що підтверджується державним актом від 06.03.1998 ІІ-ДП № 007739, виданим Дніпропетровською районною радою народних депутатів; порушення інтересів держави полягають в тому, що прийняття оспорюваного розпорядження з порушенням вимог земельного законодавства призвело до незаконного вилучення земельної ділянки з постійного користування Комунального закладу, який заснований на спільній власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та перебуває в управлінні Дніпропетровської облради (орган управління майном), та позбавило Комунальний заклад можливості вироблення сільськогосподарської продукції з метою забезпечення харчування та утримання осіб, проживаючих у пансіонаті; уповноважені органи - Дніпропетровська облрада в особі створеного нею Комунального закладу протягом тривалого часу не здійснюють захист інтересів держави та реалізацію наданих законом повноважень щодо визнання недійсним оспорюваного розпорядження, що призводить до порушення майнових інтересів держави щодо користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності.

Суди також встановили, що в матеріалах справи наявні докази повідомлення прокурором Дніпропетровської облради та Комунального закладу листами від 14.11.2016 (тобто до звернення з позовом) про наявність підстав згідно з ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в особі уповноваженого органу - Дніпропетровської облради в особі створеного нею Комунального закладу шляхом звернення керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської облради в особі Комунального закладу до Дніпровської райдержадміністрації про визнання недійсним розпорядження від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15 «Про вилучення земельної ділянки».

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами у справі, яка розглядається, 16.11.2016 Комунальний заклад звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської райдержадміністрації про скасування розпоряджень голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 15.12.2006 № 1750-р «Про вилучення з постійного користування Дніпропетровського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів земельну ділянку площею 20,0 га та передання у державну власність до земель запасу Любимівської сільської ради» та від 09.07.2015 № Р-428/0/291 «Про вилучення земельної ділянки» (справа № 804/7822/16).

Разом з тим на час розгляду справи № 904/10714/16 апеляційним судом постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 804/7822/16 було скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.11.2016 про задоволення позову Комунального закладу та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017, якою вказану постанову окружного адміністративного суду залишено без змін, а провадження у справі №804/7822/16 - закрито, оскільки розгляд справи № 804/7822/16 віднесено до компетенції суду господарської юрисдикції.

З наявної в матеріалах справи № 904/10714/16, яка розглядається, ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 804/7822/16 вбачається, що заяву Комунального закладу про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено і справу № 804/7822/16 передано до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2020 у справі №804/7822/16 (яка також наявна в матеріалах справи) прийнято до розгляду позов Комунального закладу до Дніпровської райдержадміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 15.12.2006 № 1750-р «Про вилучення з постійного користування Дніпропетровського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів земельну ділянку площею 20,0 га та передання у державну власність до земель запасу Любимівської сільської ради» та від 09.07.2015 № Р-428/0/291 «Про вилучення земельної ділянки», і відкрито провадження у справі.

Таким чином з 03.06.2020 справа № 804/7822/16 за вказаними позовними вимогами Комунального закладу (про визнання незаконними та скасування розпоряджень від 15.12.2006 № 1750-р та від 09.07.2015 № Р-428/0/291) перебувала на розгляді Господарського суду Дніпропетровської області.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом.»

Враховуючи викладене, колегія судів апеляційного господарського суду відхиляє доводи скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права щодо неповноти встановлення обставин, визначення суб`єктного складу та повноважень учасників справи під час здійснення представництва прокурором у справі № 904/10714/16.

У відповідності до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, за якими скаржник посилається на відсутність у справі доказів використання земельної ділянки за цільовим призначенням, і вказує про те, що внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням порушується принцип раціонального використання та охорони земель, що в свою чергу суперечить інтересам держави, - колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє, оскільки предметом дослідження у справі № 904/10714/16 є встановлення обставин правомірності або неправомірності прийняття оскаржуваного розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № Р-428/0/291-15 від 09.07.2015 "Про вилучення земельної ділянки", а не встановлення факту щодо раціонального використання земель за їх цільовим призначенням.

Стаття 142 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірного розпорядження) передбачає такі підстави припинення права користування земельною ділянкою, як, зокрема: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, поняття добровільної відмови від права користування земельною ділянкою передбачає відмінну процедуру узгодження, аніж вилучення земельної ділянки.

Так, судом встановлено, що відповідно до частини 1 статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності визначені статтею 122 ЗК України.

Відповідно до підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 14 від 03.02.2015, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України. Таким чином, станом на дату прийняття оскаржуваного розпорядження Дніпропетровської райдержадміністрації, власником земельної ділянки, яку вилучено на підставі цього розпорядження, є держава, повноваження від імені якої здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Отже, як вірно вказав місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, Комунальний заклад (позивач-2) мав звернутись із заявою про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а не до Любимівської сільської ради Дніпропетровського району.

Відповідне рішення про припинення права постійного користування мало приймати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а не Дніпропетровська районна державна адміністрація, яка відповідно до частини 5 статтею 149 Земельного кодексу України має повноваження лише щодо вилучення земельних ділянок для суспільних та інших потреб, а не на припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача.

На думку колегії суддів апеляційного господарського суду, системний аналіз ст.ст. 80, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області свідчить про відсутність будь-яких законних підстав для ототожнення понять «добровільна відмова від права користування земельною ділянкою» та «згода землекористувача на вилучення земельної ділянки», з огляду на що такі доводи апеляційної скарги відхиляються судом.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2020 у справі №804/7822/16 (наявна в матеріалах справи) прийнято до розгляду позов Комунального закладу до Дніпровської райдержадміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 15.12.2006 № 1750-р «Про вилучення з постійного користування Дніпропетровського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів земельну ділянку площею 20,0 га та передання у державну власність до земель запасу Любимівської сільської ради» та від 09.07.2015 № Р-428/0/291 «Про вилучення земельної ділянки», відкрито провадження у справі.

Комунальний заклад 02.07.2020р. по справі № 804/7822/16 подав заяву про відмову від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження від 09.07.2015 № Р-428/0/291 «Про вилучення земельної ділянки» з тих підстав, що Господарським судом Дніпропетровської області (рішення від 23.06.2020 у справі № 904/10714/16) задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської облради в особі Комунального закладу про визнання недійсним розпорядження від 09.07.2015 № Р-428/0/291-15.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2020 вказану заяву про часткову відмову від позовних вимог Комунального закладу по справі № 804/7822/16 було задоволено, прийнято відмову позивача від позову у вказаній частині, закрито провадження у справі № 804/7822/16 в частині позовних вимог Комунального закладу про визнання незаконним та скасування розпорядження від 09.07.2015 № Р-428/0/291.

Під час здійснення провадження господарський суд встановив, що предметом доказування у справі № 804/7822/16 є обставини, пов`язані з наявністю права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 176,800 га, правомірністю розпорядження райдержадміністрації про вилучення земельної ділянки та передачі її до земель запасу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.08.2020 по справі № 804/7822/16 позовні вимоги Комунального закладу задоволено в повному обсязі, визнано недійсним розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 15.12.2006 № 1750-р "Про вилучення земельної ділянки з постійного користування". Судове рішення набуло чинності та не було оскаржено сторонами.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 269 ГПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Згідно частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Так, під час здійснення апеляційного перегляду справи № 904/10714/16, з урахуванням висновків постанови Верховного Суду від 20 січня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку, що висновки, зроблені місцевим господарським судом, відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, про що наведено у п. п. 6,7 цієї постанови.

8. Коли і ким були порушені, оспорені або невизнані права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Право скаржника не порушено.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, що в силу положень ст. 276 ГПК України апеляційну є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

10.Судові витрати.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 року у справі № 904/10714/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст складено 22.04.2021 року.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя І.О. Вечірко

Суддя Т.А. Верхогляд