УХВАЛА

21 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 917/1746/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. (доповідач), Губенко Н.М., Кролевець О.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фонду державного майна України

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 (головуючий - Мартюхіна Н.О., судді: Геза Т.Д., Здоровко Л.М.) та рішення Господарського суду Полтавської області від 02.06.2020 (суддя Киричук О.А.)

у справі №917/1746/19

за позовом Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - 1.Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства,

2.Державної аудиторської служби України,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фонду державного майна України,

про стягнення 77174270,34 грн

та за зустрічним позовом Державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів",

до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача за зустрічним позовом - 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Тенденції",

2.Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРОС ЛТД",

3.Товариства з обмеженою відповідальністю "БОСТ-ЛОСТ",

4.Товариства з обмеженою відповідальністю "Злато Нива",

5.Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Груп",

6.Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно Агротрейдинг",

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України") звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів" (далі - ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів") про стягнення 72125486,30 грн вартості втраченої продукції, 3606274,32 грн штрафу за порушення строків відвантаження зерна, 1442509,73 грн штрафу за втрату зерна.

ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів" подано до суду першої інстанції зустрічний позов, в якому відповідач за первісним позовом просив:

1. визнати недійсним договір складського зберігання №1/18-хб від 04.07.2018 укладений між АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів" в особі Філії "Хлібна база №88" ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів";

2. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №399 від 17.10.2018;

3. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №662 від 08.11.2018;

4. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №666 від 09.11.2018;

5. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №865 від 10.01.2019;

6. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №881 від 31.01.2019;

7. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №888 від 04.02.2019;

8. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №887 від 04.02.2019;

9. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №886 від 04.02.2019;

10. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №896 від 05.02.2019;

11. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №893 від 05.02.2019;

12. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №902 від 07.02.2019;

13. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №898 від 07.02.2019;

14. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №903 від 08.02.2019;

15. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №910 від 12.02.2019;

16. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №914 від 12.02.2019;

17. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №915 від 12.02.2019;

18. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №922 від 11.03.2019;

19. визнати недійсною складську квитанцію, яка була видана на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №921 від 11.03.2019;

20. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000013 від 17.10.2018;

21. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000041 від 08.11.2018;

22. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000042 від 09.11.2018;

23. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000051 від 10.01.2019;

24. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000060 від 31.01.2019;

25. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ- 00000064 від 04.02.2019;

26. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000063 від 04.02.2019;

27. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000062 від 04.02.2019;

28. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000068 від 05.02.2019;

29. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000066 від 05.02.2019;

30. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000071 від 07.02.2019;

31. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000070 від 07.02.2019;

32. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ- 00000072 від 08.02.2019;

33. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000075 від 12.02.2019;

34. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000078 від 12.02.2019;

35. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна № 1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000079 від 12.02.2019;

36. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: № ХБ-00000088 від 11.03.2019;

37. визнати недійсним правочин, який оформлений трьохстороннім актом приймання-передачі, який був укладений на підставі договору складського зберігання зерна №1/18-хб від 04.07.2018, а саме: №ХБ-00000087 від 11.03.2019.

Господарський суд Полтавської області рішенням від 02.06.2020 у справі №917/1746/19, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021, первісний позов задовольнив повністю; стягнув з ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів" на користь АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 72125486,30 грн вартості втраченої продукції, 3606274,32 грн штрафу за порушення строків відвантаження зерна, 1442509,73 грн штрафу за втрату зерна; в зустрічному позові відмовив повністю.

25.03.2021 (згідно з відміткою на поштовому конверті) Фонд державного майна України звернувся безпосередньо до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить: поновити строк на касаційне оскарження постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду Полтавської області від 02.06.2020; скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов - задовольнити.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд вважає за необхідне залишити її без руху з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, за наявності.

Відповідно до частин першої та другої статті 288 ГПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Предметом касаційного оскарження є постанова Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 (дата складання повного тексту постанови - 01.03.2021), строк на оскарження якої відповідно до ГПК України сплив 22.03.2021 (з урахуванням вихідних днів).

25.03.2021, про що свідчать відомості відділу поштового зв`язку на конверті, тобто поза межами процесуального строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 288 ГПК України, Фонд державного майна України звернувся з касаційною скаргою разом із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження обґрунтовано тим, що Фонд державного майна України отримав копію повного тексту постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 лише 05.03.2021.

Проте, в порушення вимог пункту 1 частини четвертої статті 290 ГПК України, скаржником до касаційної скарги не додано доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

Такими доказами можуть бути поштовий конверт з трек-номером у якому копія оскаржуваної постанови надійшла скаржникові або рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повертається до відповідного суду після вручення судового рішення та долучається до матеріалів справи.

Оскільки касаційна скарга подана безпосередньо до Верховного Суду, то Суд позбавлений можливості перевірити наявність таких документів в матеріалах справи №917/1746/19.

Нормами ГПК України не передбачається автоматичного та безумовного поновлення строку на касаційне оскарження, у зв`язку з лише самим посиланням на дату отримання копії судового рішення. Дійсно, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку, проте для цього необхідно заявити відповідне клопотання, обґрунтувати поважність причин пропуску такого строку та надати суду відповідні докази.

Зважаючи на викладене суд касаційної інстанції зазначає, що відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким він користується, виходячи із поважності причин пропуску строку. У цьому випадку обставин, які б об`єктивно перешкоджали скаржникові реалізувати своє право на подання касаційної скарги протягом законодавчо встановленого терміну, не вбачається, а підстави, наведені у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження визнаються судом неповажними, оскільки скаржник не надав суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.

Згідно з частиною третьою статті 292 ГПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 288 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 293 ГПК України.

Також, відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом першим частини другої статті 287 ГПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В якості підстави касаційного оскарження вищезазначених судових рішень Фонд державного майна України посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи, що в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 22.01.2012 у справі №5006/18/13/2012, від 10.09.2013 у справі №21-237а13, від 21.10.2014 у справі №26/321, Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/21493/17. Крім того, скаржник посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9.

Так, якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, він повинен чітко вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок і в чому полягає невідповідність оскарженого судового рішення сформованій правозастосовчій практиці.

Разом з тим, скаржником не дотримано вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, оскільки в касаційній скарзі ним лише наведено цитати мотивувальної частини постанов Верховного Суду України та Верховного Суду, втім не зазначено норм (норми) права, висновок про застосування яких (якої) був сформований Верховним судом та не врахований судами при розгляді даної справи. Також Судом не приймаються до уваги посилання скаржника на постанову Пленуму Верховного Суду України, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови пленуму Верховного Суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

У зв`язку з вищенаведеним, Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без руху відповідно до частини другої статті 292 ГПК України. Для усунення недоліків касаційної скарги, скаржник має зазначити норму (норми) права, висновок про застосування якої (яких) був сформований Верховним Судом у подібних правовідносинах, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок, який не був врахований в оскаржуваних судових рішеннях.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено у Законі України "Про судовий збір".

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позовних заяв у цій справі) ставка судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру, становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а з позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову, з яким АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у 2019 році звернулось до Господарського суду Полтавської області про захист порушених прав, є стягнення 77174270,34 грн, предметом зустрічного позову, з яким ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів" звернувся також у 2019 році є 37 вимог немайнового характеру.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено, що з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1921,00 грн.

Підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду судовий збір встановлений у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Як убачається з касаційної скарги, Фонд державного майна України не погоджується з рішеннями суду апеляційної та першої інстанцій, якими первісний позов задовольнив повністю, стягнув з ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів" на користь АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 77174270,34 грн, а в зустрічному позові відмовив (37 вимог немайнового характеру). Тобто скаржником оскаржується рішення та постанова в повному обсязі.

Таким чином, розмір судового збору за подання касаційної скарги у цій справі за первісним позовом щодо стягнення 77174270,34 грн, складає 1344700,00грн (672350,00 грн, що становить 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, х 200%), за зустрічним позовом - 37 вимог немайнового характеру складає 142154,00 грн (1921,00 грн х 37 х 200%).

Належними реквізитами для оплати судового збору є:

Отримувач коштів: ГУК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA0026007

Код класифікації доходів бюджету: 22030102

Найменування податку, збору, платежу Судовий збір (Верховний Суд, 055)

Символ звітності банку: 207

Втім, скаржником до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, натомість заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду Полтавської області від 02.06.2020 у справі №917/1746/19 до закінчення її перегляду в порядку касації.

В обґрунтування клопотання про відстрочення сплати судового збору скаржник зазначив, що асигнування за бюджетною програмою КПКВК 6611010 "Керівництво та управління у сфері державного майна" на 2021 рік є вкрай обмеженими, що не дає змоги забезпечити виконання встановлених законом завдань у повному обсязі, отже Фонд державного майна України позбавлений можливості оплатити судовий збір за подання касаційної скарги.

Розглянувши клопотання Фонду державного майна України про відстрочення сплати судового збору, Суд не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

За змістом положень статті 8 Закону України "Про судовий збір" питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору з підстав майнового стану сторони вирішується на розсуд суду в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони дійсно перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання про відстрочення сплати судового збору повинна навести доводи того, що її майновий стан об`єктивно перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі, а також надати докази, які б свідчили про вжиття ним всіх необхідних заходів для своєчасної сплати судового збору.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (заява № 28249/95) зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (пункт 60).

Таким чином, відстрочення сплати судового збору з підстав, передбачених статтею 8 Закону України "Про судовий збір", є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).

Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а право суду на власний розсуд відстрочити сплату судового збору (звільнити від сплати, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).

Оцінивши доводи, наведені Фондом державного майна України на обґрунтування вимог заявленого ним клопотання, Суд не вбачає у даному випадку наявності обставин, які б відповідали зазначеним вище критеріям, узгоджувались з наведеними законодавчими приписами в контексті визначених законодавцем умов та підстав для відстрочення сплати судового збору, що могли б зумовити вчинення такої процесуальної дії. Крім того, скаржником не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що він буде спроможний сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі за результатами розгляду касаційної скарги по суті.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Ураховуючи викладене, касаційна скарга Фонду державного майна України на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду міста Полтавської області від 02.06.2020 у справі №917/1746/19 підлягає залишенню без руху на підставі частини другої та третьої статті 292 ГПК України, із наданням скаржнику строку для усунення зазначених недоліків, а саме: подання Суду заяви про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням інших підстав для його поновлення та наданням доказів в підтвердження поважності причин пропуску встановленого строку; подання до Суду нової редакції касаційної скарги, в якій скаржник має уточнити та чітко вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) частиною другою статті 287 ГПК України підстави (підстав), належним чином обґрунтувати наявність цієї підстави (цих підстав) із урахуванням змісту цієї ухвали; подання Суду документа про сплату (зарахування) судового збору за подання касаційної скарги у сумі 1344700,00 грн (за первісний позов) та у сумі 142154,00 грн (за зустрічний позов).

При цьому Суд звертає увагу скаржника на те, що нову редакцію касаційної скарги та заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень слід подати до Верховного Суду у встановлений цією ухвалою строк, а також надати суду докази надіслання їх копій іншим учасникам справи.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 288, 290, 292 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Підстави, наведені у клопотанні Фонду державного майна України про поновлення строку на оскарження постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду Полтавської області від 02.06.2020 у справі №917/1746/19, визнати неповажними.

2. Касаційну скаргу Фонду державного майна України на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду Полтавської області від 02.06.2020 у справі №917/1746/19 залишити без руху.

3. Надати скаржнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, що не перевищує десять днів з дня вручення ухвали.

4. Роз`яснити Фонду державного майна України, що якщо заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень у цій справі не буде подано скаржником в зазначений строк у відкритті касаційного провадження буде відмовлено на підставі пункту 4 частини першої статті 293 ГПК України.

(Докази виконання вимог цієї ухвали надсилати/подавати на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: вул. О.Копиленка, 6, м. Київ, 01016).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий С. В. Бакуліна

Судді Н. М. Губенко

О. А. Кролевець