РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.04.2021Справа № 910/15769/20
За позовом Приватного акціонерного товариства "Завод залізобетонних конструкцій №1", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іпотечна компанія "Базовий актив", м. Київ

про стягнення 6 036 750,43 грн, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Качараба В.П. (адвокат за довіреністю №12 від 12.11.2020 року);

Дмишук В.Б. (адвокат за довіреністю №12 від 12.11.2020 року);

від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.10.2020 року до Господарського суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій №1" (позивач) із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іпотечна компанія "Базовий актив" (відповідач) суми основної заборгованості в розмірі 5 831 176,92 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 69 824,82 грн, суми 3% річних в розмірі 135 748,69 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем свого обов`язку за Договором №18/06/19 від 18.06.2019 року про відступлення права вимоги за Договором поставки №333т/18 від 24.04.2018 року в частині сплати позивачу суми компенсації за відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15.10.2020 року позовні матеріали по справі №910/15769/20 передані для розгляду судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.12.2020.

В підготовчому засіданні 08.12.2020 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 23.02.2021.

19.02.2021 до суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів з якого вбачається, що позивач повідомив відповідача про дату, час і місце судового засідання через оголошення в газеті.

В засіданні 23.02.2021 року було ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.04.2021 року.

В засіданні 13.04.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.06.2019 року між відповідачем (сторона-2) та позивачем (сторона-1) укладено Договір №18/06/19 про відступлення права вимоги за Договором поставки №333т/18 від 24.04.2018 року (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого сторона-1 передає (відступає) на користь сторони-2, а сторона-2 набуває право вимоги до боржника - ТОВ «Торг-Буд-Партнер» за Договором поставки №333т/18 від 24.04.2018 року (надалі - Основний договір), що був укладений між стороною-1 та ТОВ «Торг-Буд-Партнер», та зобов`язується сплатити стороні-1 грошові кошти, за набуття цього права вимоги, в сумі та на умовах вказаних в пункті 3.1. цього Договору.

Сторони домовились, що право вимоги за Основним договором вважається передане стороною-1 стороні-2 після укладення цього Договору та підписання сторонами Акту приймання-передачі права вимоги, що є невід`ємною частиною цього Договору. (пункт 1.2. Договору).

Право вимоги сторони-2 до боржника підтверджено Договором поставки №333т/18 від 24.04.2018. Право вимоги, що відступається за цим Договором і оцінено сторонами в сумі 14 331 176,92, є законним. (п. 2.2. Договору).

За цим Договором сторона-2, за відступлення права грошової вимоги, компенсує стороні-1 14 331 176,92 грн, шляхом перерахування стороною-2 грошових коштів на поточний рахунок сторони-1 у строки:

- 2 000 000,00 грн до 04.07.2019 року;

- 2 000 000,00 грн до 31.07.2019 року;

- 2 000 000,00 грн до 30.08.2019 року;

- 2 000 000,00 грн до 30.09.2019 року;

- 2 000 000,00 грн до 31.10.2019 року;

- 2 000 000,00 грн до 29.11.2019 року;

- 2 331 176,92 грн до 31.12.2019 року. (п. 3.1. Договору).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1. цього Договору та закінчується в момент повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. (п.п. 6.1., 6.2. Договору).

18.06.2019 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі права вимоги за Договором №18/06/19 від 18.06.2019 року про відступлення права вимоги за Договором поставки №333т/18 від 24.04.2018 року, відповідно до якого сторони підтвердили, що передача права вимоги на суму в розмірі 14 331 176,92 грн набула чинності безпосередньо з моменту підписання сторонами цього акту.

В подальшому, на виконання вимог Договору, відповідачем було перераховано позивачу частину суми компенсації за відступлення права грошової вимоги в розмірі 8 500 000,00 грн згідно наступних платіжних доручень:

- №307 від 25.09.2019 року на суму 4 000 000,00 грн;

- №394 від 31.10.2019 року на суму 2 000 000,00 грн;

- №107390 від 29.11.2019 на суму 500 000,00 грн;

- №477 від 26.12.2019 року на суму 2 000 000,00 грн.

Як вказує позивач, залишок суми коштів в розмірі 5 831 176,92 грн відповідачем сплачений так і не був.

18.09.2020 року позивачем було направлено на адресу відповідача претензію-вимогу №296 від 16.09.2020 року, якою вимагав сплатити суму заборгованості.

У позові зазначено, що відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі за Договором не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 5 831 176,92 грн, нарахованої суми 3% річних в розмірі 135 748,69 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 69 824,82 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає Договір №18/06/19 від 18.06.2019 року про відступлення права вимоги за Договором поставки №333т/18 від 24.04.2018 року належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та є фактично за своєю правовою суттю договором поставки.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до п.п. 14.1.255 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) відступлення права вимоги - це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 ЦКУ).

Статтею 514 ЦКУ передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Судом встановлено факт передачі позивачем відповідачу права грошової вимоги за Договором, що підтверджується зазначеними вище доказами та не заперечено відповідачем.

Як передбачено п. 3.1. Договору відповідач, за відступлення права грошової вимоги, компенсує позивачу 14 331 176,92 грн, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача у такі строки: 2 000 000,00 грн до 04.07.2019 року; 2 000 000,00 грн до 31.07.2019 року; 2 000 000,00 грн до 30.08.2019 року; 2 000 000,00 грн до 30.09.2019 року; 2 000 000,00 грн до 31.10.2019 року; 2 000 000,00 грн до 29.11.2019 року; 2 331 176,92 грн до 31.12.2019 року.

Однак, попри встановлені Договором строки, відповідачем компенсовано позивачу грошові кошти лише в розмірі 8 500 000,00 грн, згідно зазначених вище платіжних доручень. При цьому, некомпенсованою залишилась сума в розмірі 5 831 176,92 грн.

Статтею 538 Цивільного кодексу України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідно до статі 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При вирішенні спору суд виходить з того, що з огляду на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов`язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

Згідно ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 253 та ч. 5 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, враховуючи, що відповідачем не здійснено повну компенсацію відступленого позивачем відповідачу права грошової вимоги за Договором, суд дійшов до висновку, що у встановлений строк, заборгованість в розмірі 5 831 176,92 грн, погашена не була та залишається непогашеною на даний час; позивачем належним чином відповідно до статей 525, 526 ЦК України та статей 181, 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача в розмірі 5 8314 176,92 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Товариство відповідача на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача 135 748,69 грн суми 3% річних та 69 824,82 грн суми інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що він здійснений вірно, а тому, обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума 3% в розмірі 135 748,69 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 69 824,82 грн, а позовні вимоги у цій частині, відповідно, підлягають задоволенню повністю.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, водночас позивачем не доведено суду наявності правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов Договору у вигляді санкцій понад суми, визнані судом обґрунтованими.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума основного боргу в розмірі 5 831 176,92 грн, сума 3% річних в розмірі 135 748,69 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 69 824,82 грн.

Судовий збір, у розмірі 90 551,26 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іпотечна компанія "Базовий актив" (ідентифікаційний код 25586047, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 34, офіс 312/3) на користь Приватного акціонерного товариства "Завод залізобетонних конструкцій №1" (ідентифікаційний код 04012276, місцезнаходження: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 5) суму коштів в розмірі 5 831 176,92 грн (п`ять мільйонів вісімсот тридцять одна тисяча сто сімдесят шість гривень 92 копійки), суму 3% річних в розмірі 135 748,69 грн (сто тридцять п`ять тисяч сімсот сорок вісім гривень 69 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 69 824,82 грн (шістдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять чотири гривни 82 копійки) та суму судового збору в розмірі 90 551,26 грн (дев`яносто тисяч п`ятсот п`ятдесят одна гривня 26 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений 23.04.2021 року.

Суддя С.М. Морозов