ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р. Справа№ 910/4924/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Ходаківської І.П.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,

представників сторін:

позивача: Довбня Д.В. (у режимі відеоконференції),

відповідача: не з`явилися,

третьої особи: не з`явилися,

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 (повний текст складений 07.12.2020)

у справі № 910/4924/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль"

до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб",

про стягнення 92.982,79 грн,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" про стягнення 92.982,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" вказує, що у період з листопада 2016 року по січень 2020 року Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" безпідставно (без договору) споживало теплову енергію позивача у вигляді централізованого опалення приміщень першого поверху загальною площею 159,7 кв. м та приміщень другого поверху загальною площею 166,0 кв. м, що розташовані у будинку АДРЕСА_1, вартість якої (92.982,79 грн) повинна бути відшкодована відповідачем позивачу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 позов задоволено частково: стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" суму вартості безпідставно набутого майна у розмірі 84.374,08 грн та судовий збір у розмірі 1.907,39 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ПАТ "Фідобанк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 апеляційну скаргу ПАТ "Фідобанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі № 910/4924/20 залишено без руху; надано ПАТ "Фідобанк" строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 3.153,00 грн у встановленому порядку; роз`яснено ПАТ "Фідобанк" право подати заяву із зазначенням інших підстав та доказів на їх підтвердження для поновлення строку на апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Від ПАТ "Фідобанк" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з доданими до неї доказами сплати судового збору (платіжне доручення № 55233 (#) від 19.02.2021) та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 поновлено Публічному акціонерному товариству "Фідобанк" пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі № 910/4924/20; зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/4924/20, розгляд справи призначено на 19.04.2021.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що: Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" перебуває у ліквідаційній процедурі відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів України; Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" заборонено примусове стягнення майна (коштів) банку під час дії тимчасової адміністрації та ліквідаційної процедури; укладеним між сторонами договором було визначено, що опалювальна площа приміщень, які належать Публічному акціонерному товариству "Фідобанк", становить 166 кв. м, у той час як позивач нараховує оплату з розрахунку, що опалення також постачалось у приміщення першого поверху площею 159,7 кв. м; акт-обстеження, на який посилається позивач, лише встановлює наявність системи опалення, однак не підтверджує факту отримання теплової енергії; 17.03.2020 спірні приміщення на першому та другому поверсі з клубної частини культурно-ділового центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, було відчужено на користь громадянки України ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, а відтак Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" не є власником таких приміщень.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 19.04.2021 представник позивача (у режимі відеоконференції) надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шо підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення поштового відправлення (ухвали суду) принаймні двом представникам банку.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" як правонаступник Публічного акціонерного банку "Фідокомбанк" до 17.03.2020 було власником об`єкта нерухомого майна - приміщень 1-го поверху: №№ 29а, 31, 31а, 33, 34, 35, 40, 40а, 40б, 41, 42, 43 загальною площею 159,7 кв. м, приміщень 2-го поверху: №№ 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31 загальною площею 166,0 кв. м з клубної частини культурно-ділового центру, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. та зареєстрованим за реєстровим №4824.

02.09.2013 між Публічним акціонерним товариством "Херсонська ТЕЦ" (виконавець) та Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" як правонаступником Публічного акціонерного банку "Фідокомбанк" (споживач) укладений Договір №81 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - Договір), відповідно до п. 1 якого виконавець зобов`язався надавати споживачеві з початку по кінець опалювального періоду, встановленого рішенням виконкому Херсонської міської ради, відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених Договором.

Суб`єкт користування послугами: власник (наймач, орендар) приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (п. 2 Договору).

У пункті 3 Договору сторони погодили характеристику об`єкта надання послуг:

- опалювальна площа (об`єм) приміщення - 166,0 кв. м;

- норматив теплоспоживання згідно з рішенням виконкому Херсонської міської ради від 20.01.2008 №38 на опалення 0,02228 Гкал/місяць або 0,0000306 Гкал/кв. м/година;

- теплове навантаження - 0,005080 Гкал/година, в тому числі: на опалення - 0,005080 Гкал/година, на гаряче водопостачання ---- Гкал/година, норма витоку мережної води - 0,0001 т/година.

Договір укладається на строк до 31.12.2014 і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність його перегляду (п. 30 Договору).

Позивач стверджує, що у період з листопада 2016 року по січень 2020 року Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" надавались відповідачу послуги з опалення приміщень за адресою: АДРЕСА_1, у той час як Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" оплатило послуги опалення лише приміщень другого поверху площею 166,0 кв. м.

26.12.2019 представники відділу контролю за споживанням теплової енергії Акціонерного товариства "Херсонська ТЕЦ" виконали обстеження системи опалення приміщень за адресою: АДРЕСА_1, та виявили, що у приміщеннях на першому та другому поверхах наявні опалювальні прибори у робочому стані, про що складено відповідний акт-обстеження від 26.12.2019.

Листом за вих. №01-04-1/489 від 24.02.2020 Акціонерне товариство "Херсонська ТЕЦ" звернулось до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" з вимогою оплатити безпідставно одержане майно у вигляді теплової енергії, яка була поставлена у приміщення за адресою: АДРЕСА_1, фактична площа яких складає 325,7 кв. м. Направлення позивачем відповідачу даної вимоги підтверджується описом вкладення у цінний лист від 26.02.2020, накладною відділення поштового зв`язку №211. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення дана вимога була одержана Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" 28.02.2020.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про безпідставність одержаного Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" у період з листопада 2016 року по січень 2020 року майна у вигляді теплової енергії на опалення приміщень першого поверху площею 159,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, та, відповідно, наявність правових підстав для стягнення вартості такого майна на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України, яка за розрахунками Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" складає 92.982,79 грн.

Як вбачається із матеріалів справи на не заперечується сторонами, у спірний період - з листопада 2016 року по січень 2020 року - власником приміщень на першому (157,9 кв. м) та другому (166,0 кв. м) поверсі будинку АДРЕСА_1 було Публічне акціонерне товариство "Фідобанк".

На підставі рішення Національного банку України від 20.05.2016 №8 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняла рішення від 20.05.2016 №783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ "Фідобанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18.07.2016 №142-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 19.07.2016 №1265 "Про початок процедури ліквідації ПУАТ "Фідобанк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Як вказує позивач, що не заперечується відповідачем, Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" належним чином та в повному обсязі оплатило поставлену йому у період з листопада 2016 року по січень 2020 року на підставі Договору теплову енергію на опалення приміщень площею 166,0 кв. м, які знаходяться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1.

Отже, спір у даній справі стосується встановлення наявності у відповідача обов`язку з оплати послуг опалення приміщень загальною площею 159,7 кв. м, які знаходяться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 та перебували у власності відповідача у зазначений вище період.

За приписами ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів (ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали Договір на постачання теплової енергії лише щодо частини приміщень, розташованих у будинку АДРЕСА_1, а саме щодо приміщень площею 166,0 кв. м, розташованих на другому поверсі будинку.

Натомість щодо постачання теплової енергії до приміщень площею 159,7 кв. м, які знаходяться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1, то між сторонами відсутні договірні відносини.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина 2 статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц та постановах Верховного Суду України від 18.06.2016 у справі №922/5923/14, №6-59цс13 від 30.10.2013, №6-2951цс15 від 20.04.2016.

Верховний Суд України у постанові від 25.11.2014 у справі №3-184гс14 вказав, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Таким чином факт споживання наданої житлово-комунальної послуги у більшому обсязі, ніж це передбачено укладеним між сторонами договором, навіть за відсутності погодження збільшення такого обсягу у відповідному договорі та/або внесення змін у цей договір сам по собі є підставою здійснення оплати вартості фактичного обсягу наданої та спожитої послуги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №917/119/19.

Позивач стверджує, що у період з листопада 2016 року по січень 2020 року він здійснював постачання теплової енергії як до приміщень на першому поверсі, так і до приміщень на другому поверсі у будинку АДРЕСА_1.

Натомість апелянт заперечує обставини постачання теплової енергії до приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_1 та вказує на відсутність доказів постачання такої теплової енергії Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль".

Колегія суддів не погоджується з наведеними доводами апелянта з огляду на таке.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.11.2015 у справі №6-1706цс15, відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (далі - Правила №630), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил №630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Водночас як Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 №4 (був чинним до 17.09.2019), так і Порядок відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затверджений наказом Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 №169, передбачають, що відключення споживачів від систем централізованого опалення фіксується у відповідному акті про відключення будівлі від зовнішніх інженерних систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання)/ постачання гарячої води.

Матеріали справи не містять, а відповідач суду не надав доказів відключення приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_1 від зовнішніх інженерних систем (мереж) централізованого опалення у передбаченому законодавством порядку, а саме - відповідного акта.

При цьому сам факт підведення централізованого опалення мережі теплопостачання у спірному будинку свідчить про виконання послуг позивачем.

Таким чином позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщень від мереж теплопостачання.

При цьому колегія суддів відзначає, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.03.2018 у справі №915/89/16.

Як зазначало вище, 26.12.2019 представники відділу контролю за споживанням теплової енергії Акціонерного товариства "Херсонська ТЕЦ" виконали обстеження системи опалення приміщень за адресою: АДРЕСА_1, та виявили, що у приміщеннях на першому та другому поверхах наявні опалювальні прибори у робочому стані, про що складено відповідний акт-обстеження від 26.12.2019.

Водночас з травня 2016 року у Публічному акціонерному товаристві "Фідобанк" запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідач в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та третя особа вказують, що не вживали жодних заходів для приєднання до мережі централізованого опалення приміщень на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1,

Однак, навіть якщо припустити, що станом на 2013 рік (станом на дату укладення Договору, предметом якого є надання послуг постачання теплової енергії у приміщення на другому поверсі площею 166,0 кв. м) існували обставини неможливості надання таких послуг для приміщень першого поверху площею 159,7 кв. м (наприклад, проведення ремонту опалювального обладнання, демонтажу опалювального обладнання, відключення від мережі за ініціативою споживача тощо), то дані обставини відпали до запровадження тимчасової адміністрації у банку, тобто до 20.05.2016.

Представник позивача в суді першої інстанції надав усні пояснення, відповідно до яких за наслідками ревізії Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" виявило, що воно виробляє значно більше теплової енергії, ніж споживають споживачі за відповідними договорами. У зв`язку з наведеним представники Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" здійснили обстеження приміщень та будівель у місті Херсон та виявилио, що фактично деякі споживачі споживають більше теплової енергії, ніж вказували споживачі у відповідних договорах. Проте таке обстеження потребує значного часу та його проведення є неможливим кожного місяця.

Позивач також надав суду договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладений із новим власником спірних приміщень, з якого вбачається, що теплопостачання здійснюється як у приміщення на першому поверсі, так і у приміщення на другому поверсі спірного будинку.

Колегія суддів також критично ставиться до твердження про те, що протягом майже чотирьох років оплювався лише другий поверх будинку, в той час як перший поверх залишався без опалення, хоча загальновідомою є обставина, що тепле повітря підіймається вгору та більш логічним є забезпечення опаленням першого поверху.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набрав чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України: змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено саму статтю у новій редакції, фактично з впровадженням в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази, апеляційний суд вважає за необхідне застосовуючи стандарт "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку, що дійсно, у період з листопада 2016 року по січень 2020 року відповідачем споживалась теплова енергія, що постачалась у приміщення першого поверху площею 159,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1.

Щодо тверджень апелянта про незрозумілість здійснених позивачем розрахунків вартості теплової енергії, що була спожита в період з листопада 2016 року по січень 2020 року, то колегія суддів відхиляє такі доводи Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", оскільки розрахунок вартості теплової енергії для приміщень першого поверху здійснювався за тією ж методикою, що і вартість теплової енергії для другого поверху (в тому числі, за однаковим показником втрат теплової енергії). Відповідач у повному обсязі оплатив вартість теплової енергії, поставленої у спірний період для приміщень на другому поверсі, а відтак повністю погоджувався із методикою здійснення обрахунку вартості теплової енергії.

У свою чергу позивач надав суду докази на підтвердження обґрунтованості здійсненого розрахунку (зокрема, затверджену Головою правління АТ "Херсонська ТЕЦ" Методику, розрахунок нормативів теплового споживання, постанови НКРЕКП про встановлення тарифів тощо). Відповідач не надав свого контрозрахунку вартості спожитої теплової енергії та не вказав жодних конкретних недоліків у розрахунку позивача.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість здійсненого Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" розрахунку вартості теплової енергії, що постачалась у приміщення на першому поверсі спірного будинку площею 159,7 кв. м, вартість якої становить суму 92.982,79 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідач в силу приписів статті 19 Закону України "Про теплопостачання", статей 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зобов`язаний оплатити фактичне споживання теплової енергії.

Щодо доводів апелянта про те, що спірний будинок він відчужив на користь іншого власника, то колегія суддів відзначає, що таке відчуження мало місце 17.03.2020, в той час як споживання теплової енергії мало місце у період з листопада 2016 року по січень 2020 року, тобто у період, коли власником спірних приміщень було Публічне акціонерне товариство "Фідобанк".

Стаття 177 Цивільного кодексу України серед переліку об`єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об`єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем. Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача та синхронність надання й одержання послуги.

Отже саме Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" одержувало (споживало) спірні послуги з теплопостачання, а відтак останнє зобов`язане оплатити такі послуги.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Судом встановлено, що відповідач споживав теплову енергію, що поставлялась у приміщення першого поверху у будинку АДРЕСА_1, без укладення відповідного договору з теплопостачальником, а відтак дані послуги споживались відповідачем без відповідної правової підстави.

Частиною 2 статті 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як відповідач, так і третя особа вказують про неможливість примусового стягнення із банку, що перебуває в ліквідації, коштів в силу приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", однак апеляційний суд не погоджується із такими доводами з огляду на таке.

Згідно з частиною 4 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема, договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.

Положеннями частини 6 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" унормовано, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку в тому числі, щодо витрат, пов`язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.04.2018 у справі №911/501/17.

Заборгованість відповідача з оплати теплової енергії, що постачалась до приміщень банку на першому та другому поверсі будинку АДРЕСА_1 стосуються безпосередньо господарської діяльності ПАТ "Фідобанк", а тому встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін.

Наведене підтверджується зокрема тим, що відповідач після запровадження як тимчасової адміністрації, так і ліквідаційної процедури продовжував сплачувати за теплову енергію, що поставлялась на другий поверх спірного приміщення.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджується, а відповідач документально не спростував наявність у Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" заборгованості з оплати спожитої у період з листопада 2016 року по січень 2020 року теплової енергії у розмірі 92.982,79 грн.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доказів на підтвердження сплати відповідачем заборгованості за отриману у листопаді 2016 року-січні 2020 року теплову енергію вартістю 92.982,79 грн матеріали справи не містять.

Водночас Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" 05.10.2020 подало до місцевого суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідач зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення основної суми боргу, оскільки заборгованість виникла у відповідача у листопаді 2016 року, проте позивач звернувся до суду лише 09.04.2020, а відтак пропустив строк позовної давності.

Проте апеляційний суд не погоджується із такими доводами відповідача, оскільки ним не враховано, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 9 листопада 2017 року).

Отже зобов`язання відповідача з оплати поставленої теплової енергії виникали щомісячно.

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17.

Пунктом 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності за вимогами, які виникли з листопада 2016 року по січень 2017 року, оскільки за вимогою про стягнення заборгованості за лютий 2017 року, яка є простроченою відповідачем з 21.03.2017, станом на дату подання позову строк позовної давності було продовжено.

Таким чином Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг теплопостачання, спожитих з лютого 2017 року по січень 2020 року.

Водночас у частині вимоги про стягнення заборгованості з оплати спожитої з листопада 2016 року по січень 2017 року теплової енергії слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Заява третьої особи про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності підставно залишена місцевим судом без розгляду з огляду на те, що правом на подання такої заяви наділений лише відповідач/відповідачі, а не треті особи у справі.

За таких обставин позовні вимоги Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" підлягають частковому задоволенню, а з Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" підлягають стягненню кошти у розмірі 84.374,08 грн.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/4924/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/4924/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/4924/20.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4924/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 20.04.2021.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді І.П. Ходаківська

В.А. Корсак