РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2021Справа № 910/15398/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО " в особі Трипільської ТЕС

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмаркет"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Альвар"

третя особа, яка не заявляює самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна аудиторська служба України

про стягнення 1 527 791, 18 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Желінська Т.М.;

Від відповідача: Фомін А.А.;

Від третьої особи-1: не з`явились;

Від третьої особи-2: Дяченко С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО " в особі Трипільської ТЕС (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмаркет" (далі - відповідач) про стягнення недоотриманої орендної плати у розмірі 1 527 791, 18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач після закінчення договору оренди № 21/3/56 від 14.11.2013 продовжує ним користуватись та сплачує суму оренди на тих же умовах, що передбачені договором. За результатами проведення фінансово - господарської діяльності позивача, Державною аудиторською службою було складено акт від 28.08.2019 про недоотримання коштів у розмірі 1 527 791, 18 грн, а тому позивач просить суд стягнути вказану суму з відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/15398/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.11.2020.

29.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог.

30.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Представник позивача у підготовчому засіданні 04.11.2020 подав відповідь на відзив та пояснення.

Представник відповідача у підготовче засідання 04.11.2020 не з`явився, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0320.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.20, яку занесено до протоколу судового засідання, залучено до участі у справу Товариство з обмеженою відповідальністю "Альвар" та Державну аудиторську службу України, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відповідача, відкладено підготовче засідання по справі № 910/15398/20 на 23.11.2020.

19.11.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Представники третіх осіб 1, 2 у підготовче засідання 23.11.2020 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час підготовчого засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 790, № 782.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/15398/20 на 16.12.2020 та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

07.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи - 2 надійшли пояснення, в яких третя особа підтримала заявлені позовні вимоги.

09.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи - 1 надійшли пояснення, в яких третя особа -1 заперечила проти заявлених позовних вимог.

09.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли заперечення.

Представник третьої особи-1 у підготовче засідання 16.12.2020 не з`явився, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 415.

У підготовчому засіданні 16.12.2020 представник позивача подав заперечення на пояснення третьої особи.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 16.12.2020 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для підготовки позиції, яке було задоволено судом та відкладено підготовче засідання по справі № 910/15398/20 на 18.01.2021.

21.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

30.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Підготовче засідання, призначене на 18.01.2021, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді М.Є. Літвінової на лікарняному.

19.01.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 призначено підготовче засідання по справі № 910/15398/20 на 15.02.2021.

Представник третьої особи-1 у підготовче засідання 15.02.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 859.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 03.03.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.03.2021 заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи - 2 у судовому засіданні 03.03.2021 підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення по справі.

Представник третьої особи -1 у судове засідання 03.03.2021 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 711.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень третьої особи-1 про причини неявки в судове засідання 03.03.2021, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності третьої особи -1.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 03.03.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи -2, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством «ЦЕНТРЕНЕРГО» в особі Трипільської ТЕС ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» (далі - орендар) укладено договір оренди № 21/3/56 від 14.11.2013.

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне цільове користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно орендодавця, а саме:

- частину універмагу, інв. № 5158, площею 531, 62 кв. м, що розташований за адресою: пр. Дніпровський, 15 В, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область;

- частину гастроному, інв. № 1920, площею 405, 30 кв. м, що розташований за адресою: пр. Дніпровський, 15 В, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область;

Об`єкт оренди являє собою частини будівель, які можуть бути обмежені або неповністю обмежені стінами і знаходяться на першому поверсі будівель. Місце розташування об`єкту оренди визначається на поверховому плані, з чітким визначенням розмірів та меж об`єкту оренди. Поверховий план є невід`ємною частиною Договору та зазначається в Додатку № 1 до даного Договору.

Цільове призначення об`єкту оренди - роздрібна торгівля видами та групами товарів, до вказані у «Торговому профілі», що є додатком № 2 до цього Договору.

Торговий профіль є невід`ємним додатком до Договору, в якому вказуються узгоджені Сторонами види, групи, категорії товарів. Сторони дійшли згоди та встановили, що цільовим використанням Приміщення є організація Орендарем у Приміщенні магазину роздрібної торгівлі («дозволене використання», «цільове використання») (п. 1.2 Договору).

Ринкова вартість об`єкту оренди становить 2 685 552,84 грн. (два мільйони шістсот вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні 84 коп.), а саме:

- частина Універмагу, інв. № 5158, площею 531, 62 м2 - 1 524 606,13 грн. (один мільйон п`ятсот двадцять чотири тисячі шістсот шість гривень 13 коп.);

- частина Гастроному, інв. № 1920, площею 405, 30 м2 - 1 160 946,71 грн. (один мільйон сто шістдесят тисяч дев`ятсот сорок шість гривень 71 коп.) (п. 1.3 Договору).

Як встановлено п. 1.4 Договору технічний стан об`єкта оренди та його оснащення на дату передачі орендарю зазначаються в акті обстеження технічного стану об`єкта оренди, що є Додатком № 3 до цього Договору та є його невід`ємною частиною. '

Сторони погодили, що оренда об`єкту оренди згідно з цим Договором є оперативною орендою, в розумінні Податкового кодексу України (п. 1.6 Договору).

Об`єкт належить орендодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.03.2010 серія ЯЯЯ № 841272 (Універмаг) та серія САВ № 408346 (Гастроном) (п. 1.7 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору передача об`єкту оренди орендарю, повернення об`єкта оренди орендарем за цим договором здійснюється виключно на підставі Акту приймання - передачі об`єкту оренди підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками сторін.

Об`єкт оренди передається орендарю протягом 10 (десяти) календарних днів з дати набрання чинності цим Договором (п. 2.2 Договору).

Об`єкт оренди вважається переданим орендарю з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі об`єкту оренди (п. 2.3 Договору).

Згідно з п. 2.4 Договору у разі не підписання орендарем Акту приймання-передачі Об`єкту оренди за відсутності вини орендодавця у строк, визначений в п. 2.2. Договору, Договір припиняє свою чинність з дня наступного за останнім днем зазначеного строку.

Орендар має право на користування Об`єктом оренди з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі Об`єкту оренди (п. 2.5 Договору).

Пунктом 2.7 Договору передбачено, що повернення об`єкту оренди орендодавцеві здійснюється орендарем в строк 30 календарних днів з дати закінчення строку дії даного Договору або його дострокового припинення. Повернення об`єкту оренди відбувається шляхом підписання сторонами Акту приймання - передачі об`єкту оренди з оренди.

Об`єкт оренди вважається повернутим (переданим) орендодавцю з дати підписання сторонами Акту передачі - приймання об`єкту оренди з оренди (п. 2.8 Договору).

За користування об`єктом оренди, визначеним у п.1.1. цього Договору орендар сплачує орендодавцю плату, місячний розмір якої на момент укладання цього Договору становить 45 824,00 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот двадцять чотири грн. 00 коп.), а саме:

- за частину Універмагу, інв. № 5158, площею 531, 62 м2 - 26 000,00 грн. (двадцять шість тисяч гривень 00 коп.);

- за частину Гастроному, інв. № 1920, площею 405, 3 м2 - 19 824,00 грн. (дев`ятнадцять тисяч вісімсот двадцять чотири гривні 00 коп.) (п. 3.1 Договору).

Орендна плата, яка справляється з Орендаря, складається з плати за користування Об`єктом оренди і плати за користування земельною ділянкою (п. 3.2 Договору).

Розмір орендної плати за перший календарний місяць оренди встановлюється в сумі 45 824, 00 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот двадцять чотири грн. 00 коп.), крім того ПДВ 9 164,80 грн. (дев`ять тисяч сто шістдесят чотири грн. 80 коп.), всього 54 988, 80 грн. (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім грн. 80 коп.), а саме:

- за частину Універмагу, інв. № 5158. площею 531, 62 м2 - 26 000,00 грн. (двадцять шість тисяч гривень 00 коп.), крім того ПДВ в сумі 5 200,00 грн. (п`ять тисяч двісті гривень 00 коп.) всього 31 200,00 грн. (тридцять одна тисяча двісті гривень 00 коп.);

- за частину Гастроному, інв. № 1920, площею 405, 3 м2 - 19 824,00 грн. (дев`ятнадцять тисяч вісімсот двадцять чотири гривні 00 коп.), крім того ПДВ в сумі 3 964,80 грн. (три тисячі дев`ятсот шістдесят чотири гривні 80 коп.), всього 23 788,80 грн. (двадцять три тисячі сімсот вісімдесят вісім гривень 80 коп.).

Як встановлено п. 3.5 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за місяць, що передує попередньому (Орендна плата за місяць N) = (Орендна плата за місяць N-1) * (Індекс інфляції за місяць N-2), де (Орендна плата за місяць N - розмір орендної плати, що підлягає сплаті у звітному місяці (наприклад, липень 2013 року).

(Орендна плата за місяць N-1) - розмір орендної плати, що підлягав сплаті у попередньому від звітного місяця (за умовами прикладу - це червень 2013 року).

(Індекс інфляції за місяць N-2) - індекс інфляції за місяць, що передував попередньому (за умовами прикладу - це травень 2013року).

Підставою для сплати орендарем орендної плати є рахунок, що надається орендодавцем (п. 3.7 Договору).

Відповідно до п. 3.8.4 Договору датою закінчення строку нарахування орендної плати вважається дата підписання сторонами Акту приймання-передачі під час повернення об`єкту оренди орендодавцю.

Згідно з п. 3.9 Договору розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін. Про зміну розміру орендної плати сторони укладають відповідну додаткову угоду до даного Договору.

У випадку закінчення терміну дії цього Договору орендар сплачує орендну плату по день фактичної передачі об`єкту оренди (п. 3.10 Договору).

Як встановлено п. 5.3.3 Договору орендодавець зобов`язаний ініціювати перегляд розміру орендної плати і випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством України.

Договір набирає чинності з моменту його затвердження Наглядовою Радою орендодавця та діє до 13.10.2016 (п. 14.1 Договору).

Зміни та доповнення у Договір можуть бути внесені лише за домовленістю сторін, що оформляються додатковими угодами до Договору (п. 15.1 Договору).

Пунктом 16.5 договору сторони передбачили, що взаємовідносини сторін за цим договором не регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

14.11.2013 між сторонами підписано Акт приймання - передачі об`єкта оренди.

Як зазначає позивач, листом № 42-5315 від 09.11.2016 орендодавець повідомив орендаря про закінчення строку договору та необхідність повернення майна.

Листом № 1361252 від 16.05.2017 до Трипільської ТЕС звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Альвар» про наміри орендувати майно, а саме частину гастроному та частину універмагу для організації роздрібної торгівлі.

19.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Альвар» повторно звернулось з проханням надати в оренду частину гастроному та частину універмагу Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго».

Як вказує позивач, після закінчення Договору, орендодавець неодноразово звертався до орендаря з листами про повернення майна, а саме № 42-553 від 10.02.2017, № 42-3834 від 09.10.2017 , № 42-3663 від 10.09.2018 , № 42-1/946 від 05.03.2019.

Проте, об`єкт оренди і надалі перебуває у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» та не повернутий (переданий) орендодавцю (Трипільській ТЕС) за актом передачі-приймання об`єкту з оренди, як це передбачено Договором, а Орендар за користування майном сплачує орендну плату на тих самих умовах та в тому ж розмірі, які були передбачені Договором.

З метою переукладення Договору Трипільською ТЕС була проведена незалежна оцінка Об`єкта оренди станом на 31.12.2016 за договором надання послуг від 28.12.2016 № 15/95, укладеним з ФОП Приходько Д. С.

Відповідно до Звітів № 18/09/05-3 та № 18/09/05-4 про оцінку майна станом на 31.12.2016, виготовлених згідно із договором № 15/95 від 28.12.2016, ринкова вартість об`єкту оренди склала 9 245 829,85 грн., з них:

частина універмагу площею 531, 62 кв. м - 5 196 254,49 грн. (п`ять мільйонів сто дев`яносто шість тисяч двісті п`ятдесят чотири гривні 49 коп.);

частина гастроному площею 405, 30 кв. м - 4 049 575,36 грн. (чотири мільйони сорок дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять гривень 36 коп.).

Як зазначає позивач у позовній заяві, необхідність проведення такої незалежної оцінки об`єкта оренди була обумовлена приписами статті 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269 (далі - Закон № 2269), відповідно до якої оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди, а у разі, якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться нова оцінка об`єкта оренди. За твердженнями позивача, дія зазначеного закону розповсюджується на Договір, так як відповідно до приписів пункту 5 статті 1 Закону № 2269 оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди.

Відповідно до пункту 8 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (далі - Методика № 786) було визначено розмір орендної плати на 1 січня 2017, який становив 16 6424, 94 грн.

У той же час, Державною аудиторською службою України було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» та його відокремлених підрозділів за період з 01.05.2016 по 31.03.2019, за результатами якої складено Акт планової виїзної ревізії від 28.08.2019 в якому зазначено, що за Трипільською ТЕС за наявності звіту про незалежну оцінку об`єкта оренди не переукладено договір оренди від 14.11.2013 № 21/3/56 з ТОВ «Фудмаркет» в частині зміни розміру орендної плати з врахуванням незалежної оцінки проведеної станом на 31.12.2016, що призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» в особі Трипільської ТЕС на загальну суму 1 527 791, 18 грн.

З огляду на позицію Державної аудиторської служби України, викладеної у вимозі № 05-14/480-2019 від 26.09.2019, позивач вважає, що починаючи з 01.01.2017 року розмір орендної плати за об`єкт оренди по договору № 21/3/56 від 14.11.2013 повинен був розраховуватись, виходячи з нової оціночної вартості об`єкта оренди станом на 31.12.2016 та орендної ставки, визначеної згідно з додатком № 2 до Методики № 786.

Таким чином, за доводами позивача, внаслідок не укладання нового договору з орендарем виходячи з нової оціночної вартості об`єктів оренди станом на 31.12.2016 та орендної ставки, визначеної згідно з додатком № 2 до Методики № 786, Трипільською ТЕС в період з січня 2017 року по березень 2019 недоотримано орендної плати за користування ТОВ «Фудмаркет» об`єктом оренди у сумі 1 527 791, 18 грн, в тому числі за 2017 рік - 632 495, 93 грн., за 2018 рік - 706 278, 72 грн. та за січень - березень 2019 року - 189 016,53 грн., у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути вказану суму з відповідача з посиланням на приписи статей 224, 225 Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти доводів позивача, викладених у позовній заяві та вказав, що розмір орендної плати та порядок зміни розміру орендної плати було погоджено сторонами у договорі.

Як зазначив відповідач, після закінчення дії Договору оренди (13.10.2016 року) орендар продовжив користуватися об`єктом оренди, належним чином сплачував орендну плату та інші платежі, передбачені Договором, і не отримував жодних заперечень від Орендодавця. За доводами відповідача, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Окрім того, відповідач звернув увагу на те, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення Договору оренди у даному випадку не вимагається. Суть поновлення Договору оренди згідно з статтею 284 Господарського кодексу України саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися об`єктом оренди після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору) у поновленні договору.

Окремо відповідач вказав на те, що позивач жодного разу, починаючи з 01.01.2017 не звертався до відповідача з пропозицією внести зміни до договору оренди з підстав проведення оцінки об`єкта оренди та визначення нового розміру орендної плати,

Відповідач у відзиві зазначив, що орендар продовжує приймати орендну плату в строки та в розмірі, що встановлені Договором оренди та без будь-яких заперечень підписує акти наданих послуг, копії яких долучено до матеріалів справи.

У відповіді на відзив позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначив, що направляв на адресу відповідача лист № 42-5315 від 09.11.2015 про закінчення строку дії договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Приписами ст.638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір оренди є договором оренди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи (акт приймання-передачі від 14.11.2013) підтверджується факт передачі орендодавцем в оренду майна, що є об`єктом оренди за договором.

За змістом ст.762 Цивільного кодексу України передбачено, що з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата є платежем, який вносить орендар орендодавцеві незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Як встановлено ч.5 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди.

В пункті 16.5 Договору оренди № 21/3/56 від 14.11.2013 сторони передбачили, що взаємовідносини сторін за цим договором не регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Крім того, в п. 1.7 Договору оренди № 21/3/56 від 14.11.2013 вказано, що об`єкт належить орендодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.03.2010 серія ЯЯЯ № 841272 (Універмаг) та серія САВ № 408346 (Гастроном).

Посилання позивача на норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та розрахунок орендної плати відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 є безпідставним, оскільки позивачем не надано доказів того, що орендоване відповідачем майно належить до майна державної власності. Крім того, в п.16.5 Договору сторони передбачили, що взаємовідносини сторін за цим договором не регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Щодо акту Державної аудиторської служби України № 05-21/5 від 28.08.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Приписами частини 2 статті 2 Закону державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Так, Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі - Положення № 43) визначено, що Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. Згідно з пунктом 7 Положення № 43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Підпунктами 16, 20, 23 пункту 6 Положення № 43 передбачено, що Держаудитслужба має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Згідно з підпунктом 9 пункту 4 Положення № 43 Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до пунктів 7, 10, 13 статті 10 Закону органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною аудиторською службою України було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» та його відокремлених підрозділів за період з 01.05.2016 по 31.03.2019, за результатами якої складено Акт планової виїзної ревізії від 28.08.2019 в якому зазначено, що за Трипільською ТЕС за наявності звіту про незалежну оцінку об`єкта оренди не переукладено договір оренди від 14.11.2013 № 21/3/56 з ТОВ «Фудмаркет» в частині зміни розміру орендної плати з врахуванням незалежної оцінки проведеної станом на 31.12.2016, що призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» в особі Трипільської ТЕС на загальну суму 1 527 791, 18 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність" (який було введено в дію 01.10.2018), аудит фінансової звітності - аудиторська послуга з перевірки даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності та/або консолідованої фінансової звітності юридичної особи або представництва іноземного суб`єкта господарювання, або іншого суб`єкта, який подає фінансову звітність та консолідовану фінансову звітність групи, з метою висловлення незалежної думки аудитора про її відповідність в усіх суттєвих аспектах вимогам національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, міжнародних стандартів фінансової звітності або іншим вимогам.

За висновком суду, Державна аудиторська служба України проводить виключно внутрішній аудит підконтрольних суб`єктів, в тому числі позивача.

Враховуючи договірний характер правовідносин сторін, за наявності умов договору оренди, висновки перевірки та судових експертиз не можуть змінювати умов договору, які відповідно до наведених вимог норм права є обов`язковими для виконання, а відповідно такі висновки перевірки та судових експертиз не можуть змінювати і правовідносин сторін щодо ціни договору, вони не можуть встановлювати інші, ніж, визначені умовами договору, умови зобов`язання порівняно із договірними, тому відсутні правові підстави вважати, що такий позов про стягнення 1 527 791, 18 грн розміру недоотриманої орендної плати, що встановлено актом Державної аудиторської служби України від 28.08.2019, підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.03.2019 року у справі № 910/26948/15.

З огляду на вищевикладене та за умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення які викладені у акті ревізії не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі №21-237а13, постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 9171064/17, від 16.10.2018 у справі № 910/23357/17, від 06.07.2018 у справі № 904/7287/17, від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17 та від 13.02.2018 у справі № 910/12793/17.

Враховуючи зазначене вище, посилання позивача на акт Державної аудиторської служби України від 28.08.2019 є неправомірними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору, не визначені законодавством як безумовний доказ господарського чи цивільно-правового правопорушення, не є належним доказом стягнення грошових коштів з відповідача, позаяк не є первинним документом та не носить обов`язковий характер.

Визначення поняття збитків наводяться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Виходячи з викладеного, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, позивачем ані у тексті позовної заяви, ані в ході розгляду справи по суті взагалі не наведено та не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які мали наслідком застосування до відповідача такої міри відповідальності як відшкодування збитків.

Також, судом враховано, що відповідно до п.15.1. Договору оренди № 21/3/56 від 14.11.2013 передбачено, що усі зміни та доповнення до цього договору можуть бути внесені лише за домовленістю сторін, що оформляються додатковими угодами до Договору.

Судом встановлено, що на день вирішення спору сторонами не укладалось будь-яких змін до договору в частині узгодження нового розміру орендної плати.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази надсилання листів № 42-5315 від 09.11.2016, № 42-553 від 10.02.2017, № 42-3834 від 09.10.2017, № 42-3663 від 10.09.2018, № 42-1/946 від 05.03.2019 на адресу відповідача, на які позивач посилається як на підтвердження своєї правової позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі Трипільської ТЕС відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 15.04.2021.

Суддя М.Є.Літвінова