РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.03.2021Справа № 44/459-б (910/12841/20)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група"

до Приватного акціонерного товариства "Коммунтранс"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Амструд"

Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп"

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк"

Публічне акціонерне товариство "Український Професійний Банк"

Головне управління державної фіскальної служби України

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Інвестиційна Група"

Публічне акціонерне товариство трест "Київміськбуд-1 імені М.П. Загороднього"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шалс"

про витребування майна та скасування державної реєстрації

В межах справи № 44/459-б

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Управитель "Будівельно-інвестиційна група"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" ()

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

Від позивача Бандола О.О. - ліквідатор

Від відповідача 1 не з`явилися

Від відповідача 2 не з`явилися

Від відповідача 3 Змієвська Т.П. - представник

Від ПАТ АБ «Укргазбанк» Лисий М.С. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 44/459-б про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 09.04.2012.

27.08.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли О.О. звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Коммунтранс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Амструд", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп" про витребування майна та скасування державної реєстрації.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.09.2020 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" до Приватного акціонерного товариства "Коммунтранс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Амструд", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп" про витребування майна та скасування державної реєстрації до розгляду в межах справи № 44/459-б про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група". Залучено Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк", Публічне акціонерне товариство "Український Професійний Банк", Головне управління державної фіскальної служби України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Інвестиційна Група", Публічне акціонерне товариство трест "Київміськбуд-1 імені М.П. Загороднього", Товариство з обмеженою відповідальністю "Шалс" до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Підготовче засідання призначено на 30.09.2020.

30.09.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача 3 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.09.2020 підготовче засідання відкладено на 12.10.2020.

09.10.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 1.

09.10.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 3.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.10.2020 розгляд справи відкладено на 11.11.2020.

22.10.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь позивача на відзив Приватного акціонерного товариства "Коммунтранс".

10.11.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання Приватного акціонерного товариства "Коммунтранс" про відкладення розгляду справи.

10.11.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп" про відкладення розгляду справи.

11.10.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло пояснення третьої особи 1 на позовну заяву.

11.11.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 3.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.11.2020 розгляд справи відкладено на 09.12.2020.

07.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло заперечення відповідача 3 на відповідь на відзив позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" до Приватного акціонерного товариства "Коммунтранс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Амструд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп" про витребування майна та скасування державної реєстрації в межах справи № 44/459-б до судового розгляду по суті на 25.01.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.01.2021 відкладено розгляд справи на 03.03.2021.

У судовому засіданні 03.03.2021 оголошено перерву до 22.03.2021.

У судовому засіданні 22.03.2021 представник позивача надав пояснення по суті заявлених позовних вимог та підтримав їх в повному обсязі.

Представник відповідача 3 заперечив щодо задоволення позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Під час проведення ліквідаційної процедури Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" ліквідатором встановлено, що 15.04.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" (лізингодавець, позивач) та Закритим акціонерним товариством «Коммунтранс» (лізингоодержувач, відповідач 1), було укладено договір фінансового лізингу № 150л/04/08, згідно умов якого лізингодавцем було передано у лізинг лізингоодержувачу предмети лізингу, а саме:

1. КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ;

2. КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 ;

3. КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 ;

4. КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ;

5. КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 ;

6. КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 .

Згідно п. 1.3. договору лізингу загальна вартість предмету лізингу становить 1 603 445,40 грн.

Відповідно до п. 1.6. лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає предмет лізингу на строк 36 місяців. Вказаний строк починає відраховуватись з дати підписання Акту приймання-передачі.

На протязі всього строку дії договору, право власності на предмет лізингу зберігається за лізингодавцем. Право володіння і користування предметом лізингу переходять до лізингоодержувача з урахуванням обмежень, передбачених даним договором (п. 1.7. договору лізингу).

Право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача після спливу строку лізингу при умові повної сплати лізингоодержувачем всіх лізингових платежів, неустойок, штрафів, пені, а також можливих збитків згідно умов даного договору та додатку № 2 до даного договору (п. 1.8 договору лізингу).

Згідно п. 1.9. договору лізингу право власності оформлюється договором купівлі-продажу майна, який підписують представники лізингодавця та лізингоодержувача в день оплати останнього лізингового платежу і викупної вартості предмету лізингу згідно додатку № 2 до даного договору, а також оплати лізингоодержувачем всіх необхідних платежів для завершення угоди, а також оформлюється всіма необхідними документами, передбаченими діючим законодавством України.

За твердженнями позивача, підставою неправомірного вибуття із власності позивача спірного майна, стало те, що відповідач 1 неналежним чином виконав умови Договору фінансового лізингу від 15.04.2008 за № 150л/04/08 в частині оплати предмету лізингу, що свідчить про відсутність правових підстав для набуття ним права власності на спірне майно, а також для подальшого його відчуження на користь відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "Амструд" (відповідач 2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС Пром Груп" (відповідач 3).

Також, позивач вказує на те, що спірне майно перебуває в заставі ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору застави від 26.11.2007, а відтак, могло бути відчужене не інакше як за його згодою

У зв`язку з тим, що між позивачем та відповідачем 1, було укладено договір фінансового лізингу, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями глави 58 Цивільного кодексу України, ст. 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг».

Вказані правочини є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 5, 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно було придбане позивачем згідно Договору № 03508-07 купівлі-продажу від 21.05.2007.

Відповідно до Кредитного договору № 183 від 09.10.2017 позивачем взято кредит в ПАТ «Укргазбанк» на забезпечення виконання якого і було укладено Договір застави від 26.11.2007.

Статтею 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає

Згідно з ч. 1ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно графіку платежів (Додаток № 2 до Договору фінансового лізингу № 150л/04/08 від 15.04.2008) загальна сума платежів за договором фінансового лізингу від 15.04.2008 за № 150л/04/08 складає 2 671 412,06 грн.

Водночас, відповідно до руху коштів по рахунку IВАN НОМЕР_7 , що відкритий позивачем в ПАТ АБ «Укргазбанк», відповідачем 1 перераховано кошти за договором фінансового лізингу від 15.04.2008 за № 150л/04/08 на загальну суму 510 032,76 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки ПАТ «Укргазбанк» від 19.08.2020.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2017 позивачем направлено лист № 02-54/83 на адресу відповідача 1 з метою проведення звірки взаєморозрахунків та надання інформації та документів, що підтверджують сплату лізингоодержувачем лізингодавцю лізингових платежів за користування предметом лізингу розмір та умови яких визначені вищевказаним договором.

Однак, відповідачем 1 відповідь на вказаний лист позивача надана не була.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором.

Статтею 17 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

За змістом п. 3.3.5 Договорів застави відчуження спірного майна можливо виключно за згоди ПАТ АБ «Укргазбанк».

Водночас, як вбачається з пояснень третьої особи, яка не не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" згоди на відчуження спірних транспортних засобів Банк не надавав.

Відповідно до п. 13.2. договору фінансового лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від виконання договору у зв`язку з чим договір вважається розірваним у випадку п.п. 13.2.1. якщо Лізингоотримувач на протязі більше 30 календарних днів, не виконує своїх обов`язків по будь-якому виду платежів, передбачених Договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.10.2020 за № 02-54/238 позивачем направлено на адресу відповідача 1 повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу від 15.04.2008 за № 150л/04/08 (відмова від договору в односторонньому порядку).

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 зазначив, що підставою набуття права власності відповідачем 1 на спірні транспортні засоби є договір фінансового лізингу від 15.04.2008 № 150л/04/08 відповідно до умов якого лізингодавцем було передано у лізинг спірні транспортні засоби, які в подальшому і були передані позивачем у власність відповідача 1.

Вказані доводи відповідача 1 суд вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 15.04.2008 № 150л/04/08.

Доказів виконання умов договору фінансового лізингу відповідачем суду не надано.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, правові підстави вважати, що відповідач 1 набув право власності на спірне майно відсутні.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 зазначив, що являється власником наступних транспортних засобів:

КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_8 , номерний знак НОМЕР_9 ;

КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_10 , номерний знак НОМЕР_11 ;

КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_12 , номерний знак НОМЕР_13 ;

КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_14 , номерний знак НОМЕР_15 .

Окрім того, відповідач вказує, що був також власником транспортних засобів КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_16 , номерний знак НОМЕР_17 та КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_18 , номерний знак НОМЕР_19 , однак у 2018 році здійснило їх відчуження на користь відповідача 2 та відповідача 3 за договорами купівлі-продажу.

Відповідач 3 у відзиві на позовну заяву зазначив, що він являється власником транспортного засобу КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_18 , номерний знак НОМЕР_19 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.06.2018 № 3463, укладеного між ТОВ «АБСОЛЮТ ЛТД» (суб`єктом господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу (ПрАТ «КОММУНТРАНС») та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним № 5685 від 12.11.2013) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДС ПРОМ ГРУП».

Відповідно до умов договору купівлі-продажу передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Покупець набуває право власності та транспортних засіб з моменту підписання сторонами даного договору купівлі-продажу. Сторони не мають майнових претензій одна до одної з моменту підписання цього договору (розділ 2 договору купівлі-продажу).

Пунктом 3.1. договору купівлі-продажу встановлено, що вартість транспортного засобу складає 20 000, 00 грн.

На виконання умов договору купівлі-продажу відповідач 3 здійснив оплату за придбаний транспортний засіб у розмірі 20 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 12.06.2018 № 1434 та в подальшому здійснило реєстрацію права власності на придбаний транспортний засіб в сервісному центрі МВС.

З наведеного вбачається, що відповідач 3 є добросовісним набувачем транспортного засобу КАМАЗ-65115, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_18 , номерний знак НОМЕР_19 .

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист відносин власності в Україні здійснюється на загальних засадах, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України.

Поняття права власності визначено статтею 316 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначений статтею 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд у постанові від 22.08.2018 у справі № 906/420/17 зазначив, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

У статті 388 Цивільного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав, за яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 у справі № 910/4715/16 наводить висновок про застосування норми ч. 1 ст. 388 ЦК України, відповідно до якого наведеною нормою передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. При цьому наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює застосування вимог наведеної норми щодо витребування майна від добросовісного набувача. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/3496/17.

Дослідивши матеріали справи, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що оскільки між позивачем та відповідачем 1 договір купівлі-продажу не укладався, спірні транспортні засоби вибули поза волею позивача, а тому можуть бути витребувані в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України.

Водночас, у відзивах на позовну заяву відповідачем 1 та відповідачем 3 викладено заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Частиною сьомою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що винятки з правила частини першої цієї статті можуть бути встановлені законом.

Кодексом України з процедур банкрутства спеціальних норм про позовну давність (у тому числі для звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння) не встановлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статей 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У відповіді на відзив відповідача 1 позивач зазначив, що 19.08.2020 ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" арбітражним керуючим Бандолою О.О. отримано довідку № 5/70/2499/2020 від 19.08.2020 АТ «Укргазбанк» з інформацією про здійснення надходження грошових коштів від ЗАТ «Коммунтранс» за період з 01.01.2008 по 18.08.2020.

Враховуючи вищевикладене, за переконанням позивача, початок перебігу строку позовної давності з вимогами до відповідачів про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України відліковується з дня отримання ліквідатором банкрута інформації та документів від АТ «Укргазбанк» про розрахунки за договором фінансового лізингу від 15.04.2008 за № 150л/04/08 , тобто з 19.08.2020.

З наведеними твердженнями позивача суд не погоджується, зважаючи на наступне.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зазначено, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.01.2013 у справі № 44/459-б про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" було задоволено клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Гартенка В.Ф. про направлення запиту до Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про надання інформації щодо автотранспортних засобів, які зареєстровані або були зареєстровані за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" та зобов`язано Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві надати суду відомості щодо автотранспортних засобів, які зареєстровані або були зареєстровані за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група", підстави для перереєстрації таких автотранспортних засобів на інших осіб (за їх наявності) та інформацію стосовно усіх власників зазначених автотранспортних засобів.

Вказані відомості від Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, на виконання вимог ухвали суду, надійшли до Господарського суду м. Києва 18.02.2013.

В подальшому, ухвалою Господарського суду м. Києва від 31.07.2013 у справі № 44/459-б про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова Група" було задоволено клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Гартенка В.Ф. та зобов`язано Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві оголосити в розшук транспортні засоби, згідно переліку наведеному в ухвалі, у тому числі спірні транспорті засоби.

Таким чином, ще у 2013 році позивач був усвідомлений про реєстрацію права власності на спірні транспортні засоби за відповідачем 1, однак звернувся до суду лише у 2020 році, а тому, посилання позивача на те, що він не знав і не міг знати про зміну власника оспорюваного майна є безпідставним та таким, що не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 23.01.2020 у справі № 916/2128/18 зазначив, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Верховний Суд у постанові від 06.10.2020 у справі № 924/1275/19 зазначив, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність порушеного права позивача, а саме вибуття спірних транспортних засобів поза волею позивача, однак, з огляду на те, що останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права після спливу строку позовної давності, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Копію рішення направити учасникам провадження у справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.04.2021.

Суддя П.П. Чеберяк