РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.03.2021Справа № 910/20306/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., при секретарі судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо" (вул. Червоноармійська (нова назва Велика Васильківська), буд. 129, м. Київ, 03150, )

до Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY" (вул. Кіквідзе, буд. 18-А, м. Київ, 01103, )

про стягнення 1 839 839, 60 грн,

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" (далі - відповідач) про стягнення 1 839 839, 60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством "F & C REALTY" своїх зобов`язань за договором про невідворотну кредитну лінію від 27.03.2007 №639v-01-07 та додаткових угод до нього щодо своєчасної оплати відсотків за користування кредитними коштами за період з 20.02.2017 по 18.01.2018, у зв`язку з чим позивачем як правонаступником Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" за вказаним договором нараховано до стягнення з відповідача 1327 366, 50 грн відсотків за користування кредитними коштами, 64 749, 59 грн 3% річних та 447 723, 53 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.01.2021.

15.01.2021 представником Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY" подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строком кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України та нарахування відсотків за користування кредитом, інфляційних втрат та 3% річних здійснено позивачем з пропущенням строку позовної давності.

У підготовчому засіданні 27.01.2021 судом оголошено перерву до 24.02.2021.

29.01.2021 до відділу діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що наведена відповідачем судова практика не є аналогічною за змістом, предметом та підставами справі, що розглядається, суд не зобов`язаний застосовувати норми права, викладені у наведених відповідачем постановах Верховного суду, строк позовної давності щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат не сплив, оскільки вказані вимоги не є додатковими у розумінні ст. 255 Цивільного кодексу України.

09.02.2021 до відділу діловодства суду представником відповідача подано заяву про пропуск позовної давності та застосування позовної давності до позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат при простроченні повернення кредитних ресурсів та 3% річних за прострочення кредитних ресурсів.

19.02.2021 до відділу діловодства суду від позивача надійшли заперечення на заяву про застосування позовної давності, у яких зазначено, що строк позовної давності до основної вимоги не сплив, а тому і до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат позовна давність також не спливла, а тому позивач просить відмовити у задоволенні заяви відповідача про пропуск строку позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/20306/20 до розгляду по суті на 24.03.2021.

У судовому засіданні 24.02.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, в свою чергу представники відповідача проти задоволення позову заперечили просили відмовити.

У судовому засіданні 24.02.2021 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального Кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17, яке набрало законної сили, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" до Приватного акціонерного товариства "F & CREALTY" про стягнення 88 806 581,86 грн задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг по кредиту в розмірі 7 097 176 грн. 80 коп., 974 906 грн. 73 коп. відсотків за користування кредитом, 443 500 грн. 66 коп. пені, 47 517 грн. 93 коп. 3% річних, 99 426 грн. 34 коп. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в розмірі 23 410 грн. 50 коп.

Під час розгляду справи №910/4502/17 судом встановлено, що кредитор (Банк) свої зобов`язання за договором кредитор виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, встановлена наявність у відповідача заборгованості по сплаті кредиту, а також факт відступлення права вимоги за договором про невідновлювальну кредитну лінію від 27.03.2007 № 639v-01-07 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо".

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за договором про невідворотну кредитну лінію від 27.03.2007 №639v-01-07 (далі - договір) по сплаті кредиту в розмірі 7 097 176 грн. 80 коп. підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17 було виконано в повному обсязі відповідачем 19.01.2018, що підтверджується платіжним дорученням №1106 від 19.01.2018.

Відтак, оскільки відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17 виконано лише 19.01.2018 позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1327 366, 50 грн відсотків за користування кредитними коштами (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018), 3% річних у розмірі 64749, 59 грн (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018) та інфляційних втрат у розмірі 447 723, 53 грн (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018), які нараховані на суму боргу, з урахуванням часткових оплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до п. 6.1. договору, банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів і виплату відсотків за весь період користування кредитом до наступного терміну, вказаного в п. 2.4. даного договору, а боржник зобов`язаний повернути отриманий кредит і виплатити всі відсотки протягом 1 дня з моменту отримання вимоги банку.

Відповідно до п. 8.1 договору якщо сплачені позичальником банку грошові кошти недостатні для погашення виниклої до цього моменту загальної суми заборгованості, то погашення заборгованості проводиться в такому порядку: в першу чергу погашаються відсотки за користування кредитними коштами, в другу чергу погашається основний борг по кредиту, а в третю чергу погашається неустойка (штраф, пеня).

Відповідно до п. 8.1 договору (в редакції додаткової угоди від 17.06.2009), у разі, якщо сплачені позичальником банку грошові кошти є недостатніми для погашення виниклої до цього моменту загальної суми заборгованості, то черговість та об`єми погашення встановлюються на розсуд банку.

Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17 вбачається, що у зв`язку з неплатоспроможністю банку уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 16.12.2016 звернулась до ПрАТ "F & С REALTY" з вимогою погасити усю суму кредиту за Кредитним договором із строком погашення в 1 (один) день, та, таким чином, пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, яке відбулося 16.12.2016 є зміною строку виконання зобов`язання.

Отже кінцевим строком сплати кредиту за договором є 17.12.2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновками Великої Палати Верховного суду, наведеними у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, враховуючи зміну строку виконання зобов`язання за договором до 17.12.2016, відсутні правові підстави для нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом в період з 20.02.2017 по 18.01.2018, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано 3% річних в сумі 64 749, 59 грн та інфляційні втрати у розмірі 447 723, 53 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що зобов`язання відповідача перед позивачем з повернення кредиту виконано відповідачем лише 19.01.2018, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.

Водночас, під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат з посиланням на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права.

У відповідності до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами 1, 6 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

За змістом частини першої та третьої статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня вчинення дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС №663/2070/15-ц від 23.05.2020.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 30.03.2020 у справі №916/299/19, від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 та від 09.11.2018 у справі №911/3685/17.

Як раніше зазначалось, сплата відповідачем основного зобов`язання по кредиту відбулась 19.01.2018.

З огляду на викладене, враховуючи здійснений платіж 19.01.2018, строк позовної давності перервався і відповідно новий строк позовної давності після його переривання, передбачений статтею 267 Цивільного кодексу України, почався 20.01.2018 і закінчується 20.01.2021 включно.

До Господарського суду міста Києва позивач звернувся з даним позовом 21.12.2020, відтак позивач звернувся до суду в строк позовної давності, а тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 64 749, 59 грн та інфляційних втрат у розмірі 447 723, 53 грн підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем належними та допустимими доказами доведено факт порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо оплати кредиту, в той час як відповідач під час розгляду справи не надав суду належних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат і свідчили про відсутність у нього обов`язку здійснити оплату.

За таких обставин, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо" до Прилітного акціонерного товариства "F & С REALTY" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY" (вул. Кіквідзе, буд. 18-А, м. Київ, 01103, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо" (вул. Червоноар-мійська (нова назва Велика Васильківська), буд. 129, м. Київ, 03150, ) 64 749 (шістдесят чотири тисячі сімсот сорок дев`ять) грн 59 коп. 3% річних, 447 723 (чотириста сорок сім тисяч сімсот двадцять три) грн 53 коп. інфляційних втрат та 7687 (сім тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 09 коп. судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. у відпустці підписання повного тексту рішення здійснюється після виходу судді з відпустки.

Повний текст рішення складено та підписано 19.04.2021

Суддя Н.І. Ягічева