ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2021 р. Справа№ 910/2915/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання: Кубей В.І.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання від 25.03.2021

розглянувши матеріали апеляційної скарги Закарпатської митниці Державної фіскальної служби

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 (повний текст рішення складено 29.09.2020)

у справі № 910/2915/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Державного підприємства "Самбірське лісове господарство"

до 1. Закарпатської митниці Державної фіскальної служби;

2. Державної казначейської служби України;

про стягнення 233 820,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Самбірське лісове господарство" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської митниці Держмитслужби та Державної казначейської служби України про стягнення з державного бюджету України 233 820,10 грн. шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що оскільки бездіяльність Закарпатської митниці ДФС в судовому порядку визнано протиправною, на підставі ст.56 Конституції України та ст.1174 ЦК України позивач набув права відшкодування завданої шкоди в сумі 233 820,10 грн. з Державного бюджету України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Самбірське лісове господарство" 233 820,10 грн. шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС. Стягнуто з Закарпатської митниці ДФС на користь Державного підприємства "Самбірське лісове господарство" 30 000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Закарпатської митниці ДФС в дохід державного бюджету України 3 507,30 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що адміністративними судами встановлено протиправну бездіяльність митниці щодо затримки вагонів, Закарпатську митницю ДФС зобов`язано завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України вагонів, в тому числі і залізничних вагонів № 91503847, № 91503243, № 91503730. Врахувавши положення чинних нормативно-правових актів України, зокрема, Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги", затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317 та Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, судом було перевірено та визнано обґрунтованим розрахунок матеріальної шкоди, завданої позивачу на суму 233 820,10 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Закарпатська митниця Державної фіскальної служби звернулась до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.90.2020 у справі № 910/2915/20 та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення, оскільки:

- порушення норм процесуального права полягало у тому, що судом, в порушення вимог ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, чинного на дату винесення судового рішення, не дано належну оцінку факту, що належними та допустимими доказами не доведено наявність та розмір шкоди, яка виникла внаслідок дій Закарпатської митниці, а саме із доданих позивачем до позовної заяви документів, не є можливим встановити за який період часу нараховані підрозділами ПАТ "Укрзалізниця" збори за зберігання вантажів, за який період нарахована плата за користування вагонами; коли проводились вантажні роботи та зважування вантажів; до позовної заяви не додано належним чином завірені копії первинних документів (зокрема Актів загальної форми, які складаються підрозділами залізниці), які б вказували на обґрунтованість заявленої до стягнення суми;

- господарським судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, які регламентують відшкодування деліктної шкоди, матеріали справи не вказують на наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Закарпатської митниці по забезпеченню здійснення митного контролю та сплатою перевізнику плати за надані послуги перевезення, не вказуються на наявність преюдиційних судових рішень, якими б було встановлено неправомірність дій митниці за конкретно визначений період часу використання вагонів;

- господарським судом першої інстанції, в порушення норм ст. 1173 ЦК України, стягнуто шкоду завдану суб`єктом владних повноважень, при відсутності преюдиційного судового рішення, яким би були визнані протиправні дії митниці за період часу використання спірних залізничних вагонів;

- як слідує з мотивувальної частини постанови, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ст. 199 МК України, які встановлюють 30 денний строк перебування товарів у пунктах пропуску, натомість митниця виходила із необхідності застосовувати норми ст. 321 МК України стосовно 180-денного строку перебування товарів під митним контролем.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 27.11.2020, зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 є законним та обгрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, вказує на те, що твердження скаржника у апеляційній скарзі не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки наявність завданої шкоди позивачу встановлено судовими рішеннями, зокрема, обставини, встановлені у справі № 813/2237/16, є такими, що не підлягають повторному доказуванню.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на правову позицію Верховного Суду у постановах від 17.12.2018 у справі № 910/17912/17, від 28.03.2019 у справі № 910/2788/18, від 05.07.2019 у справі № 910/9684/18, від 04.10.2019 у справі № 910/17909/17 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив про те, що судові витрати пов`язані із розглядом справи в Північному апеляційному господарському суді становлять 20 000,00 грн. та до відзиву надані відповідні докази.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2020 справу № 910/2915/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Закарпатської митниці Державної фіскальної служби на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 та призначено розгляд апеляційної скарги Закарпатської митниці Державної фіскальної служби на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 в режимі відеоконференції 03.12.2020.

Справа розглядалась різними складами колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 прийнято матеріали справи № 910/2915/20 за апеляційною скаргою Закарпатської митниці Державної фіскальної служби на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 призначено розгляд апеляційної скарги Закарпатської митниці Державної фіскальної служби на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 в режимі відеоконференції 25.03.2021.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи тривале перебування судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, зміни колегії суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/2915/20 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 25.03.2021 заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 25.03.2021 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 та постановити нове, яким у позові відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між ДП "Самбірське лісове господарство" (Продавець), з однієї сторони та FK Invest Коsice a.s. (Покупець) укладено Контракт № 15105 від 04.05.2015, відповідно до якого Продавець продає, а Покупець купляє деревину паливну для технічних потреб із твердо- листяних порід.

Згідно Контракту ціна на товар встановлена в Євро. Відповідно до п. 3 Контракту оплата товару здійснюється по факту відгрузки.

На виконання вимог Контракту FK Invest Коsice a.s. перераховано ДП "Самбірське лісове господарство" 12.05.2016 грошові кошти в сумі 5 645,87 Євро (163 132,04 грн.) та 19.05.2016 перераховано грошові кошти в сумі 3 764,83 Євро (107 251,12 грн).

ДП "Самбірське лісове господарство" на виконання вимог вищезгаданого контракту здійснило завантаження лісопродукції - 10 травня 2016 року вагон №91503847 та 16.05.2016 вагони №91503243, №91503730. Дані вагони замитнені згідно ВМД №209020000/2016/001347, №209020000/2016/001423, /2016/001424.

Пройшовши замитнення та не маючи жодних зауважень з боку митних постів Львівської митниці ДФС вищезазначені вагони були відправлені для транспортування деревини по маршруту Самбір - Чоп відповідно 10 та 16 травня 2016р.

Для належної організації перевезень вантажів між ДП "Самбірське лісове господарство" та ТзОВ "Метрудтранс" укладено договір №MPT-498 від 06.11.2012 про організацію перевезень вантажів.

Однак, Закарпатською митницею ДФС вагони, які відправлялись на адресу фірми FK Invest Коsice a.s., не пройшли митного огляду та затримані на станції Чоп.

Не погоджуючись із такою протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС, ДП "Самбірське лісове господарство" подано до Львівського окружного адміністративного суду адміністративний позов до Закарпатської митниці ДФС про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16 за позовом державного підприємства "Самбірське лісове господарство", державного підприємства "Бродівське лісове господарство", державного підприємства "Буське лісове господарство", державного підприємства "Бібрське лісове господарство", державного підприємства "Турківське лісове господарство", державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство", державного підприємства "Сколівське лісове господарство", державного підприємства "Золочівське лісове господарство" до Закарпатської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничних вагонів та зобов`язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі № 876/9581/16 за розглядом апеляційної скарги Закарпатської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016, апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017 у справі К/800/6864/17 за розглядом касаційної скарги Закарпатської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі №813/2237/16, касаційну скаргу Закарпатської митниці ДФС залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2.11.2016 і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 - без змін.

Адміністративними судами встановлено протиправну бездіяльність митниці щодо затримки вагонів, Закарпатську митницю ДФС зобов`язано завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України вагонів, в тому числі і залізничних вагонів № 91503847, № 91503243, № 91503730.

Позивач стверджує, що оскільки товар безпідставно був затриманий з 13.05.2016 та 19.05.2016, ДП "Самбірське лісове господарство" завдано шкоди в розмірі 362 861,60 грн.

Даний факт завданої шкоди ДП "Самбірське лісове господарство" встановлено наступними судовими рішеннями:

- рішенням Господарського суду м. Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17824/17 за позовом ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" ПАТ "Укрзалізниця" до ТзОВ "Метрудтранс", третя особа ДП "Самбірське лісове господарство" про стягнення нарахованих платежів за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу у зв`язку із затримкою вагонів Закарпатською митницею ДФС. На підставі даного рішення ТзОВ "Метрудтранс" сплачено на користь ПАТ "Українська залізниця" суму боргу в повному обсязі;

- рішенням Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 у справі № 914/183/19 за позовом ТзОВ" "Метрудтранс" до ДП "Самбірське лісове господарство" позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з ДП "Самбірське лісове господарство" на користь ТзОВ" "Метрудтранс" 362 861,60 грн понесених додаткових витрат у зв`язку із затримкою вагонів № 91503227, № 91503839, № 91502765 Закарпатською митницею ДФС.

- постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.09.2017 апеляційну скаргу ДП "Самбірське лісове господарство" на рішення Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 у справі № 914/183/19 залишено без змін.

На виконання рішення Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 року по справі № 914/183/19, яке набрало законної сили, ДП "Самбірське лісове господарство" сплачено 362 861,60 грн, наступними платіжними дорученням від 30.09.2019 № 1570 на суму 30000,00 грн, від 07.10.2019 № 1600 на суму 98 054,00 грн, від 20.11.2019 № 1878 на суму 10 000,00 грн, від 25.11.2019 № 1887 на суму 10 000,00 грн, від 18.12.2019 № 60190501 на суму 26 282,83 грн, від 19.12.2019 № 60190501 на суму 113 754,30 грн, від 20.12.2019 № 2257 на суму 2 726,17 грн, від 31.01.2020 № 60190501 на суму 114 816,88 грн.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що витрати за простій вагонів № 91503847, № 91503243, № 91503730 в розмірі 362 861,60 грн., є матеріальною шкодою, завданою протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС, в розумінні ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Оскільки бездіяльність Закарпатської митниці ДФС в судовому порядку визнано протиправною, позивач, керуючись положеннями ст. 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України звернувся з даним позовом про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 233 820,10 грн.

Дослідивши подані сторонами у справі докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 233 820,10 грн. шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Пунктом 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів відшкодовується на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Тобто, дії (бездіяльність) Одеської митниці ДФС, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Щодо самостійного встановлення господарським судом незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, суд відзначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17.

Відповідно до визначень, які закріплені у статті 4 Митного кодексу України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку; митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно зі статтею 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 1 статті 248 Митного кодексу України передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Митне оформлення завершується протягом чотирьох робочих годин з моменту пред`явлення органу доходів і зборів товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред`явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями 257 і 335 цього Кодексу (частина 1 статті 255 Митного кодексу України).

Відповідно до частини 5 статті 255 Митного кодексу України митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Статтею 318 Митного кодексу України врегульовано, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи. Митний контроль товарів, транспортних засобів у пунктах пропуску через державний кордон України здійснюється відповідно до типових технологічних схем митного контролю, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 320 Митного кодексу України форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками. Не допускаються визначення форм та обсягів митного контролю іншими органами державної влади, а також участь їх посадових осіб у здійсненні митного контролю.

Положеннями статті 321 Митного кодексу України врегульовано, що товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.

Пунктом 2 частини 1 статті 336 Митного кодексу України встановлено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів шляхом митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу, особистого огляду громадян).

Виходячи з наведених норм чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин митного законодавства, митне оформлення та митний контроль є різними процедурами, з визначеними різними моментами початку та закінчення їх виконання та включають в себе різний обсяг дій, що вчиняються уповноваженими органами.

Частиною 1 статті 218 Митного кодексу України передбачено, що строки здійснення митних формальностей щодо залізничного рухомого складу визначаються керівником органу доходів і зборів за погодженням з іншими контролюючими органами та адміністрацією залізниці, а в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України - крім того, з керівником відповідного органу охорони державного кордону України.

Частиною 2 статті 218 Митного кодексу України визначено, що розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частинами 3, 4 статті 220 Митного кодексу України визначено, що у виняткових випадках, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, на вимогу органу доходів і зборів окремі вагони, локомотиви, інші елементи рухомого складу для здійснення митного контролю можуть бути виключені зі складу поїзда, якщо проведення такого контролю у складі поїзда неможливе. Відправлення залізничних транспортних засобів з місць стоянки здійснюється з дозволу органу доходів і зборів та органу охорони державного кордону України.

Частинами 1 та 2 статті 325 Митного кодексу України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов`язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Частиною 5 статті 338 Митного кодексу України встановлено, що, зокрема, огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов`язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Відповідно до пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження вичерпного переліку підстав, за наявності яких може проводитись огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення митними органами України" від 23.05.2012 №467 у редакції, яка була чинна станом на дату виникнення спірних правовідносин, передбачено, що підставою для переогляду товарів може бути, зокрема, одержання в установлених законодавством випадках від правоохоронних органів письмових доручень за формою згідно з додатком у рамках кримінального провадження, оперативно-розшукової або контррозвідувальної справи. Такі доручення обов`язково повинні містити інформацію про підстави їх надсилання, номер відповідного провадження (справи), строк виконання, відомості про товари, осіб, які їх переміщують, та/або про транспортні засоби комерційного призначення, з використанням яких можуть бути вчинені порушення законодавства з питань державної митної справи. У разі відсутності у письмовому дорученні усієї інформації, зазначеної в цьому пункті, таке доручення не є підставою для проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів комерційного призначення органами доходів і зборів, про що невідкладно письмово інформується відповідний правоохоронний орган. У разі невиявлення порушень митних правил під час проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів комерційного призначення з підстави, передбаченої цим пунктом, такий огляд (переогляд) проводиться у строк, установлений частиною 1 статті 255 Митного кодексу України.

Як вже зазначалось, матеріальна шкода, завдана протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС, в розумінні ст.ст.1173, 1174 ЦК України, підтверджується:

- постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16 за позовом державного підприємства "Самбірське лісове господарство", державного підприємства "Бродівське лісове господарство", державного підприємства "Буське лісове господарство", державного підприємства "Бібрське лісове господарство", державного підприємства "Турківське лісове господарство", державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство", державного підприємства "Сколівське лісове господарство", державного підприємства "Золочівське лісове господарство" до Закарпатської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничних вагонів та зобов`язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України.

- ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі № 876/9581/16 за розглядом апеляційної скарги Закарпатської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016, апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16 - без змін.

- ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017 у справі К/800/6864/17 за розглядом касаційної скарги Закарпатської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі №813/2237/16, касаційну скаргу Закарпатської митниці ДФС залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2.11.2016 і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 - без змін,

тобто, адміністративними судами встановлено протиправну бездіяльність митниці щодо затримки вагонів, Закарпатську митницю ДФС зобов`язано завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України вагонів, в тому числі і залізничних вагонів № 91503847, № 91503243, № 91503730.

- рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/17824/17 за позовом ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" ПАТ "Укрзалізниця" до ТзОВ "Метрудтранс", третя особа ДП "Самбірське лісове господарство" про стягнення нарахованих платежів за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу у зв`язку із затримкою вагонів Закарпатською митницею ДФС. На підставі даного рішення ТзОВ "Метрудтранс" сплачено на користь ПАТ "Українська залізниця" суму боргу в повному обсязі;

- рішенням Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 у справі № 914/183/19 за позовом ТзОВ" "Метрудтранс" до ДП "Самбірське лісове господарство" позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з ДП "Самбірське лісове господарство" на користь ТзОВ" "Метрудтранс" 362 861,60 грн понесених додаткових витрат у зв`язку із затримкою вагонів № 91503227, № 91503839, № 91502765 Закарпатською митницею ДФС;

- постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.09.2017 апеляційну скаргу ДП "Самбірське лісове господарство" на рішення Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 у справі № 914/183/19 залишено без змін.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, встановлені у вказаних вище справах обставини, є преюдиційними та відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.

Отже, доведеним є факт неправомірної поведінки Закарпатської митниці ДФС як однієї зі складових відшкодування шкоди, яка полягає у необґрунтованій затримці вагонів, всупереч положенням чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин законодавства, дії Закарпатської митниці ДФС по затримці залізничних вагонів є протиправними, так як були вчиненні за відсутності законних підстав для такого огляду та призвели до порушення прав підприємства у вигляді додаткових витрат за затримку вказаних вагонів.

Факт затримки вагонів документально підтверджено наявними в матеріалами справи доказами, зокрема, актами загальної форми, які були складені відповідно до вимог чинного законодавства та на підставі яких було розраховано плату за користування вагонами, за маневрову роботу, за зберігання вантажу, тощо.

Із приводу розміру шкоди, яку було завдано внаслідок неправомірної поведінки першого відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Мотивувальна частина поданої першим відповідачем апеляційної скарги не містить жодних доводів чи аргументів на спростування розміру шкоди, присудженої судом до стягнення на користь позивача.

Водночас, у прохальній частині апеляційної скарги перший відповідач просить скасувати оскаржуване судове рішення в повному обсязі, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити правильність здійсненого судом першої інстанції перерахунку.

Діяльність залізниці регулює Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі, Статут).

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (далі, Правила), визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

Слід зауважити, що власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Також слід зазначити про те, що вартість додаткових послуг при перевезенні вантажів, нарахованих у зв`язку із затримкою вантажу позивача Закарпатською митницею ДФС, встановлено у рішенні Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 у справі № 914/183/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2019.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що врахувавши положення чинних нормативно-правових актів України, зокрема, Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113, Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги", затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 №317 та Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, перевіривши розрахунок матеріальної шкоди, визнано обґрунтованим розрахунок матеріальної шкоди, завданої позивачу на суму 233 820,10 грн.

Із приводу позовних вимог до другого відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в господарському процесі відповідно до частини 4 статті 56 Господарського процесуального кодексу України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Закарпатську митницю ДФС та Державну казначейську службу України (яка забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів та відповідно здійснює списання таких коштів).

Державна казначейська служба України бере участь у цій справі як представник держави, а суд зазначає в резолютивній частині рішення по справі про стягнення шкоди з Державного бюджету України без визначення органу, через який здійснюється списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 про задоволення позовної вимоги про відшкодування завданої шкоди в сумі 233 820,10 грн. з Державного бюджету України, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Щодо стягнення з першого відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн. за розгляд позовної заяви

Згідно статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду від 18.12.2018 у справі №910/4881/18.

Позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн., на підтвердження чого, представником надано, зокрема, договір про надання професійної правничої допомоги від 14.02.2020, платіжне доручення № 2709 від 19.02.2020, які є достатніми для підтвердження факту понесення позивачем судових витрат у справі на зазначену ним суму.

Таким чином, враховуючи відсутність клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. підлягають стягненню з першого відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення з першого відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн. за розгляд апеляційної скарги

Так, позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить, зокрема, стягнути з Закарпатської митниці ДФС на користь ДП "Самбірське лісове господарство" 20 000,00 грн. судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Також до відзиву позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми, судових витрат на професійну правничу допомогу згідно із договором № 16/11/20 від 16.11.2020 укладеного між ДП "Самбірське лісове господарство" та АО "Парпан і партнери", які понесені і які очікується понести у зв`язку із розглядом справи № 910/2915/20 в Північному апеляційному господарському суді, договір № 16/11/20 про надання професійної правничої допомоги від 16.11.2020, платіжне доручення № 1022 від 20.11.2020, яке свідчить про сплату 20 000,00 грн. за надання правничої допомоги згідно із договором № 16/11/20 від 16.11.2020.

Вищенаведені докази колегія суддів вважає достатніми для підтвердження факту надання адвокатських послуг в суді апеляційної інстанції у справі № 910/2915/20 на суму 20 000,00 грн.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Разом із тим, згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, колегія суддів враховує правову позицію об`єднаної палати Верховного Суду наведену у постанові від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, в якій зазначено, що частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, у розумінні частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно за клопотанням іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 25.03.2021 вказав на неспіврозмірність таких витрат у розмірі 20 000,00 грн. із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, подані позивачем документи на підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування їх в зазначеному розмірі з першого відповідача, адже цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17, від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги позицію Верховного Суду викладену у постанові від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, в якій зазначив, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, зі змісту попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу згідно із договором № 16/11/20 від 16.11.2020 укладеного між ДП "Самбірське лісове господарство" та АО "Парпан і партнери", які понесені і які очікується понести у зв`язку із розглядом справи № 910/2915/20 в Північному апеляційному господарському суді, вбачається, що:

- опрацювання матеріалів, 3 год, вартість однієї години 2 000,00 грн., всього 6 000,00 грн.;

- підготовка та написання відзиву на апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС, 4 год, всього 8 000,00 грн.;

- здійснення представництва інтересів в Північному апеляційному господарському суді, всього 6 000,00 грн.

Надані адвокатом послуги зазначені в пунктах 1 та 1 попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, колегія суддів апеляційного господарського суду оцінює критично, оскільки доводи й позиція під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не змінювались, а отже, підготовка відзиву на апеляційну скаргу не вимагала великого обсягу юридичної роботи, крім того, обсяг апеляційної скарги не є значним, а доводи відзиву на апеляційну скаргу дублюють зміст позовної заяви. Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дослідивши попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість поданого до апеляційного господарського суду позивачем відзиву на апеляційну скаргу, приймаючи до уваги той факт, що спір між сторонами не є складним, підготовка відзиву на апеляційну скаргу не зайняла великого обсягу правових знань, справа не містить двозначних доказів чи обставин, які б потребували додаткового їх вивчення, враховуючи, що справа розглядалась у суді в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), дійшла висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, витраченим часом, обсягом цих послуг. Визначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. за опрацювання матеріалів, в розмірі 8 000,00 грн. за складання відзиву на апеляційну скаргу є завищеними враховуючи те, що обсяг апеляційної скарги не є значним, а доводи відзиву на апеляційну скаргу дублюють зміст позовної заяви, що також суперечить принципу розподілу судових витрат.

Таким чином, зважаючи на рівень складності справи, надані послуги, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. (опрацювання матеріалів - 1 000,00 грн., підготовка та написання відзиву на апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС - 1 000,00 грн., здійснення представництва інтересів в Північному апеляційному господарському суді - 6 000,00 грн.). В іншій частині стягнення судових витрат у сумі 12 000,00 грн. колегія суддів апеляційного господарського суду відмовляє із зазначених вище підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставним посилання скаржника на застосування норм ст. 321 МК України, оскільки зазначена стаття регулює визначення митного режиму, а не проведення митних формальностей.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його зміни або скасування не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника, в порядку статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної фіскальної служби на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/2915/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на Закарпатську митницю Державної фіскальної служби.

4. Стягнути з Закарпатської митниці ДФС (88000, м. Ужгород, вул. Собранецька, 20; ідентифікаційний код 39515893) на користь Державного підприємства "Самбірське лісове господарство" (81400, Львівська обл., м. Самбір, вул. Є. Коновальця, 15; ідентифікаційний код 00992510) 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у Північному апеляційному господарському суді.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Справу № 910/2915/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено та підписано 05.04.2021.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич