ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"31" березня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3134/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

При секретарі судового засідання Аганін В.Ю.

розглянувши справу №916/3134/20

За позовом: Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; )

До відповідача: Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 )

За участю у справі в якості третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Концерн „Військторгсервіс (03151, м. Київ, вул. Мологвардійська, 28-А; )

про зобов`язання усунути перешкоди

За участю:

від позивача: Єрмаков А.В., самопредставництво

від відповідача: Синько О.А., адвокат за ордером

від третьої особи: Радулов В.В., адвокат за довіреністю

Встановив: Міністерство оборони України звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни про зобов`язання усунути перешкоди.

Позовні вимоги Міністерства оборони України направлено на зобов`язання Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964, яке розміщене по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.11.2020р. позовну заяву Міністерства оборони України від 02.11.2020р. вх. № ГСОО 3241/20 залишено без руху. Позивачу визначено усунути недоліки позовної заяви, які визначено судом в ухвалі суду. Встановлено позивачу строк для усунення недоліку позовної заяви не пізніше 10 днів з дня отримання даної ухвали суду. Повідомити Міністерство оборони України, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

23.11.2020р. до господарського суду Одеської області представником позивача супровідним листом були надані пояснення та документи, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі господарського суду Одеської області від 09.11.2020р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.11.2020р. прийнято позовну заяву Міністерства оборони України до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3134/20. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Концерн „Військторгсервіс. Підготовче засідання у справі призначено на "23" грудня 2020 р. о 13:45. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду Запропоновано залученій третій особі, відповідно до ст. 168 ГПК України надати пояснення щодо позову протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 23.12.2020р. о 13:45.

23.12.2020р. оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 27.01.2021р. о 09:40.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.12.2020р. повідомлено третю особу по справі №916/3134/20: Концерн „Військторгсервіс про судове засідання, яке відбудеться "27" січня 2021 р. о 09:40.

20.01.20201р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

27.01.2021р. до суду Концерном „Військторгсервіс було подано клопотання про залучення доказів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.01.2021р. продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №916/3134/20 на 30 днів до 01.03.2021р. Відкладено підготовче засідання на "15" лютого 2021р. о 09:40. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 15.02.2021р. о 09:40. Запропоновано позивачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати відповідачу відповідь на відзив, оформлену з урахуванням вимог, встановлених ст.166 ГПК України, в строк до 08.02.2021р. Запропоновано третій особі, надати письмові пояснення щодо відзиву на позовну заяву в строк до 08.02.2021р.

08.02.2021р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

23.02.2021р. до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.02.2021р. закрито підготовче провадження у справі № 916/3134/20. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "01" березня 2021 р. о 09:40. Викликано учасників справи у судове засідання на 01.03.2021р. о 09:40.

01.03.2021р. у судовому засіданні було оголошено перерву до "29" березня 2021р. о 12:30.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.03.2021р. повідомлено учасників справи №916/3134/20: Міністерство оборони України, Фізичну особу-підприємця Лазор Олену Анатоліївну та Концерн „Військторгсервіс про судове засідання, яке відбудеться "29" березня 2021 р. о 12:30.

29.03.2021р. до суду від відповідача надійшли пояснення з приводу твердження позивача і третьої особи, що Договір №ВКС-1252 від 01.08.2016р. припинив свою дію 31.05.2019р.

У судовому засіданні 29.03.2021р. судом було оголошено перерву по справі до 30.03.2021р. о 12:45.

У судовому 30.03.2021р. судом було оголошено перерву по справі до 31.03.2021р. о 13:45.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, з підставі, що було викладено останнім у відзиві на позовну заяву, у запереченнях на відповідь на відзив та письмових поясненнях.

Третьою особою письмових пояснень, в порядку ст. 168 ГПК України надано не було, однак усно було повідомлено суд, що Концерн „Військторгсервіс підтримує заявлені позовні вимоги Міністерства оборони України в повному обсязі.

У судовому засіданні 31.03.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 08.04.2021р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи за час розгляду справи, суд встановив.

14 червня 2016 р. між Міністерством оборони України та Концерном „Військторгсервіс було укладено Договір доручення № 1, відповідно до п. 1.1 якого за цим Договором Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ Промтоварний ринок по вулиці Рожевій, триманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього Договору. Схема розташування 20-футових контейнерів не земельній ділянці на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій наведена у Додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору доручення №1 від 14.06.2016р., мінімальний розмір плати за надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок згідно з цим Договором встановлюється Міністерством та Концерном в розмірі не нижче ніж 2679,30 грн. з ПДВ, за одне місце щомісячно з урахуванням Звіту про експертну грошову оцінку від 26 квітня 2016р. (Додаток №2 до Договору).

Пунктом 2.3. Договору доручення №1 від 14.06.2016р. передбачено, що за виконання доручення за цим договором Концерн з коштів, що надійшли від фізичних та юридичних осіб на виконання умов укладених угод щомісячно отримує винагороду, яка складає 8% (з ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Концерном від фізичних та/або юридичних осіб у відповідному місяці.

01 серпня 2016р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяв Концерн „Військторгсервіс на підставі Договору доручення №1 від 14.06.2016р., в особі начальника філії „Одеське управління військової торгівлі Короля Сергія Миколайовича, який діяв на підставі Положення та довіреності №92/1 від 01.07.2016р. (сторона 1) та Фізичною особою-підприємцем Лазор Оленою Анатоліївною (сторона 2) було укладено Договір №ВКС -1252 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, згідно п.1.1. за цим Договором Сторона 1 надає Стороні 2 право платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру, надалі майна, на спеціально визначеній для цієї мети відритій території, а Сторона - 2 зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги по розміщенню майна згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору, для встановлення майна Сторона - 1 виділяє відкриту територію, яка розташована за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, територія ТОВ „Промтоварний ринок, вул.Рожева, торгове місце №4964, згідно з планом розташування, який є невід`ємною частиною Договору (додаток №1).

Згідно п. 7.1 Договору, сторони домовилися, що цей Договір набуває чинності з 01.08.2016р. і діє до 31.05.2019р. включно.

Згідно п.7.3 Договору, дія Договору припиняється у випадках: -закінчення терміну, на який він був укладений; -за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою щодо припинення договору повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Згідно до п. 2.1. Додаткової угоди №1 від 06.03.2018р. до Договору доручення №1 від 14.06.2016р. визначено, зокрема, що мінімальний розмір плати за надання права платного користування місцями для встановлення 20-футового контейнеру згідно з цим Договором, з урахуванням Звіту про оцінку майна від 12.01.2018р. (Додаток №2 до Договору), станом на 31.12.2017р. складає 16925,40 грн. (з ПДВ).

Відповідно до п. 2.8. Додаткової угоди №1 від 06.03.2018р. до Договору доручення №1 від 14.06.2016р., Міністерство (орган військового управління, на який покладено завдання з функціонального управління Концерном) станом на 31 грудня кожного календарного року (в разі необхідності в будь-який час протягом дії Договору), організовує проведення відповідним суб`єктом оціночної діяльності оцінки права користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів з рецензуванням Звіту про оцінку майна відповідно до вимог статті 13 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні.

Рецензований Звіт про оцінку майна використовується сторонами для встановлення мінімального розміру плати та внесення відповідних змін до укладених з фізичними та/або юридичними особами договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок.

Підвищення розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру на території ТОВ „Промтоварний ринок Концерн здійснює шляхом внесення відповідних змін до укладених з фізичними та/або юридичними особами договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок та застосовується з дати проведення оцінки, за виключенням 2018 року, в якому підвищений розмір плати застосовується з дати підписання договорів (у редакції додатку 6 до цього Договору)., укладених між Концерном фізичними та/або юридичними особами, а також актів приймання-передачі права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, але не пізніше трьох місяців з дати укладання сторонами Додаткової угоди №1 до цього Договору.

Позивачем було зазначено суду, що з урахуванням внесених змін додатковою угодою до Договору доручення №1 від 14.06.2016р. щодо збільшення вартості користування торговельним місцем, відповідача Листом від 29.03.2018р. №406/38 було повідомлено про зміну суттєвих умов, та необхідність врегулювання договірних відносин.(а.с. 23).

Також, ґрунтуючи заявлені позовні вимоги позивачем було зазначено суду, що у вищезгаданому листі було зазначено, що у разі наявності у відповідача бажання використовувати торговельне місце, що перебуває у розпорядженні Міністерства оборони України, він може звернутись до Концерну „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі із заявою про намір укласти Договір у новій редакції, за яким мінімальна вартість користування торговельним місцем становитиме 16925,40 грн. (з ПДВ) в місяць, та пояснено суду позивачем, що відповідачем відповідного реагування зроблено не було.

Позивачем було пояснено суду, що відповідач не вчинив дій щодо врегулювання договірних відносин з Міністерством оборони України на запропонованих умовах.

Ґрунтуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на ч. 4 ст. 91, ч. 4 ст. 284 ГК України.

Листом від 04.06.2018р. №747/39 Фізичну особу-підприємця Лазор Олену Анатоліївну було повідомлено про припинення Міністерством оборони України Договору про надання права користування торговельним місцем в односторонньому порядку, відповідно до п. 7.3. Договору №ВКС -1252 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р. (а.с. 25).

Поряд з цим, позивачем було зазначено суду, що оскільки в установлений строк відповідач торговельне місце не звільнив та продовжував його використовувати, Міністерством оборони України був поданий до господарського суду Одеської області позов про зобов`язання Фізичну особу-підприємця Лазор Олену Анатоліївну усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, з підстав розірвання договору в односторонньому порядку.

Як з`ясовано судом, рішенням господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. у справі №916/1683/18 у задоволенні позову відмовлено.

У мотивувальній частині вказаного рішення суду було встановлено, що враховуючи наведену правову позицію Верховного суду у подібних правовідносинах, суд вважав, що в задоволені позову слід відмовити, приймаючи до уваги, що на момент звернення позивача з позовом по цій справі дія укладеного з ФОП Лазор Оленою Анатоліївною договору №ВКС-1252 від 01.08.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів не було припинено у зв`язку з розірванням цього договору в односторонньому порядку за ініціативою Міністерства, відповідно до пункту 7.3 Договору і відповідач користувався місцем на підставі належних правовстановлюючих документів. Тобто, на момент звернення позивача з позовною заявою по цій справі права Міністерства оборони України ніяким чином не були порушені, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд звертав увагу, що на момент вирішення спору по справі №916/1683/18, вищевказаний договір припинив свою дію з 31.05.2019 року, згідно п. 7.1. договору, у зв`язку із закінченням строку на який цей договір його було укладено. Однак, позов заявлено з інших підстав, які на думку позивача існували під час звернення до суду з позовною заявою, а саме з підстав розірвання Міністерством оборони України договору № ВКС-1252 від 01.08.2016р. в односторонньому порядку. Також було зазначено судом у справі №916/1683/18, що під час розгляду справи по суті позивач не змінював і не мав можливості змінити підстави позову, що не обмежує його права на звернення до суду з іншим позовом та з інших підстав, а саме, з підстав закінчення строку дії договору на який його було укладено.

Надалі, як вказує позивач, Листом від 22.02.2019р. №228/19 відповідача було повідомлено, зокрема, що 31.05.2019р. закінчується термін дії Договору, після закінчення терміну дії якого Міністерство оборони України не має намір продовжувати договірні відносини пов`язані з наданням права платного користування торговельним місцем, у тому числі продовжувати дію попереднього Договору №2/2009 від 30.01.2009р., який припинив свою дію. Додатково було повідомлено, що у зв`язку з припиненням діє Договору ФОП Лазор Оленою Анатоліївною не має право використовувати торговельне місце на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій.

Також у такому листі було вказано, що у разі наявності на зазначеному торговельному місті контейнеру/контейнерів, що є власністю ФОП Лазор Олени Анатоліївни чи перебуває у користуванні, необхідно звільнити торговельне місце №3752 від наявного майна та не вчиняти будь-яких перешкод Міністерству оборони України в особі його уповноваженої особи у користуванні торговельним місцем №3752. (а.с. 28).

Також, позивач зазначає, що Листом від 14.08.2019р. №03/1423/7 відповідача було повідомлено про необхідність звільнення торговельного місця та контейнерів від речей, відповідно до якого було висунуто вимогу про не пізніше ніж 20.08.20189р. звільнити торговельні місяця та розміщені на них 20-футові контейнери від речей та не чинити Концерну „Військторгсервіс перешкоди у виконанні договору доручення від 14.06.2016р. №1, укладеного між Міністерством оборони України та Концерном „Військторгсервіс (зі змінами та доповненнями), а також зазначено, що у випадку незгоди з прийнятим рішенням, просив звертатись до суду. (а.с. 27).

Позивачем було зазначено суду, що не зважаючи, що термін дії Договору закінчився 31.05.2019р., та жодних додаткових угод про продовження терміну дії Договору укладено не було, відповідач надалі продовжує використовувати торговельне місце №4964, що позбавляє Міністерство оборони України права вільно використовувати зазначене торгове місце та передавати його у користування з метою отримання коштів на рахунки спец фонду Міністерства оборони України.

Також, позивачем було вказано суду, що 09.07.2019р. та 01.07.2020р. комісією у складі із представників Міністерства оборони України, Концерну „Військторгсервіс проведено огляд 50 торговельних місць по вул. Рожевій на території ТОВ „Промтоварний ринок, у тому числі торговельного місяця №4964, під час якого встановлено, що на вказаному торговельному місці відповідачем здійснюється підприємницька діяльність.

Приймаючи до уваги вищевказане, а також посилаючись на ст. 15, ст. 391, ст. 631 Цивільного кодексу України, позовні вимоги Міністерства оборони України направлено на зобов`язання Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964, яке розміщене по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Надаючи відзив на позовну заяву, Фізичною особою-підприємцем Лазор Оленою Анатоліївною було зазначено суду наступне.

За твердженнями відповідача, системний аналіз змісту Договору №ВКС-1252 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-ти футових контейнерів від 01.08.2016р., положень ст. ст. 179, 283-286 Господарського кодексу України та ст. ст. 759-762, 792 Цивільного кодексу України свідчить про те, Договір, за своїм змістом є договором оренди майна, що породжує господарські зобов`язання.

За поясненнями відповідача, чинне законодавство та умови Договору, укладеного між Міністерством оборони України та відповідачем, зокрема п. 7.3., не визначають підстав для дострокового припинення дії договору - ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених нижче положень законодавства, а тому не тягне за собою таких правових наслідків, як дострокове припинення дії договору.

З врахуванням проведення сторонами господарської діяльності на підставі Договору, до взаємовідносин, що з нього виникли, в пріоритетному порядку підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, а тому, як вказує відповідач, посилання на можливість в односторонньому порядку відмовитись від договору згідно приписів ст.ст.525,651 Цивільного кодексу України, на думку відповідача, не заслуговують на увагу в контексті положень ч.2 ст.4, ч.3 ст.202 Господарського кодексу України.

Відповідачем було пояснено суду, що зміст п. 7.3. Договору визначає тільки механізм такого припинення за наявності визначених на це законом підстав та відсутність підстав для дострокового припинення Договору, виключає можливість його припинення в односторонньому порядку, оскільки, розірвання господарських договорів, відповідно до ст. 188 ГК України, сторони передбачили п. 7.2. Договору.

За твердженнями відповідача, що було визначено ним у відзиві протягом одного місяця після закінчення строку Договору, тобто з 01 червня по 01 липня 2019 року від Міністерства оборони України та його уповноважених представників заяв про припинення або зміну умов Договору до Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни - не надходило та протягом місяця після закінчення строку Договору, відповідач продовжував користуватися правом платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру №4964, сплатив орендну плату, будь-яких письмових заперечень з цього приводу до нього не надходило. Також було вказано суду, що жодні повідомлення від позивача, або уповноважених ним осіб, протягом 2016-2019 років до відповідача про припинення або зміну умов Договору, попередження щодо відсутності наміру продовжувати Договір № ВКС-1252 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.12.2016р. до відповідача не надходили. (а.с. 78)

Як стверджує відповідач, враховуючи ту обставину, що, відповідачу не надходило від орендодавця письмових заперечень проти продовження дії Договору на новий строк, як передбачено вимогами ч. 4 ст.284 ГК України та ст. 764 ЦК України, з заявою про припинення Договору до орендодавця Фізична особа-підприємець Лазор Олена Анатоліївна - не зверталася, відсутні, за переконанням відповідача, правові підстави вважати, що Договір припинив свою дію. (а.с. 79).

Посилаючись на судову практику, відповідачем було зауважено суду, що якщо наймач після закінчення договору найму продовжує використовувати майно, сплачує орендну плату, а від наймодавця не надійшло заперечень протягом місяця після закінчення строку договору найму, то вказаний договір в силу закону вважається продовженим на той самий строк, на якій він був укладений.

Також у поданому відзиві відповідачем було зазначено суду, що жодні права позивача, з посиланням на ст. 391 ЦК України, відповідачем не порушені та позивачем не доведено, що Фізична особа-підприємець Лазор Олена Анатоліївна якимось чином порушує його права, не доведено в чому полягає це порушення.

Надаючи відповідь на відзив, Міністерством оборони України було зазначено суду, що позивач не погоджується з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позов та вважає зазначені у ньому міркування безпідставними та необґрунтованими, оскільки наведені посилання не містять даних, які б спростовували доводи позовної заяви, а лише вказують на невизнання відповідачем позову.

Позивач було зазначено суду, з посиланням на п. 7.1 та п. 7.3. Договору, що термін його дії закінчився 31 травня 2019 року, а відповідач не звільнив торгове місце та продовжував здійснювати на ньому підприємницьку діяльність, що підтверджується відповідними актами огляду торгового місця від 09.07.2019 року та 01.07.2020 року, а також було зауважено суду, що будь-які додаткові угоди між сторонами Договору №ВКС-1252 від 01.08.2016р, щодо зміни (продовження) терміну його дії не укладалися.

Позивачем було зазначено суду, що 22.02.2019р. на адресу відповідача було скеровано лист вих. №228/19 про неналежне виконання умов Договору та про відмову від продовження, який відповідач отримав 26.02.2019р., що повністю спростовує позицію відповідача про неотримання повідомлень від Міністерства оборони України.

Тобто, до моменту закінчення дії договору відповідачу було достеменно відомо про відсутність наміру у Міністерства оборони продовжувати з нею Договір №ВКС-1252 від 01.08.2016р.

Оскільки термін дії договору № ВКС-1252 від 01.08.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій 31.05.2019р. закінчився, вказаний договір є припиненим.

Позивачем було зазначено, що посилання відповідача на положення ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України та ст.764 Цивільного кодексу України щодо автоматичного поновлення договору є безпідставними, так як умови Договору №ВКС-1252 від 01.08.2016р. не передбачають можливості автоматичного продовження цього Договору, а згідно з п. 6.1 Договору, всі зміни та доповнення до цього Договору повинні бути оформлені письмово в двосторонньому порядку, проте? як зауважує позивач, доказів укладення нового договору чи внесення змін про продовження терміну дії даного договору відповідно до п. 7.4 договору № ВКС-1252 від 01.08.2016р. матеріали справи не містять.

Також, посилаючись на положення ст. 764 ЦК України, ч. 4 ст. 284 ГК України, позивачем було зазначено суду, що з правового аналізу наведених статей слідує, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Позивачем було зазначено суду, що відповідач вказує на те, що заперечення наймодавця щодо продовження строку дії договору мають бути подані саме протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, а не раніше. Дана позиція, на думку позивача, є необґрунтованою, оскільки подання таких заперечень раніше строку закінчення договору не суперечить вимогам чинного законодавства, при цьому, як зауважується позивачем, відповідач не повідомляв позивача про намір продовжувати договірні відносини.

Таким чином, на думку позивача, заперечення орендодавця щодо пролонгації договору можуть мати місце не лише після закінчення строку договору і протягом місяця після закінчення цього строку, але й на дату закінчення строку договору.

В даному випадку відповідною заявою-запереченням є отриманий відповідачем лист начальника філії „Одеського управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс, що діяв від імені Міністерства оборони України на адресу за вихідним №228/14 від 22.02.2019 року про неналежне виконання умов Договору та про відмову від його продовження. Цей лист в сукупності з оголошенням у газеті „Одеські вісті випуск від 09.06.2018 №44 (5068) та повідомленням про припинення дії Договору №ВКС- 1252 від 01.08.2016 року, розміщеним на веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок є належним доказом на підтвердження своєчасної відмови орендодавця від пролонгації договору оренди.

Згідно з пунктом 2.4.7 Договору, відповідач зобов`язався при припиненні дії Договору або його розірванні звільнити виділену територію від майна, розміщеного на ній.

Щодо безпідставного твердження відповідача, що Міністерство оборони України приймає кошти від підприємців, що є доказом визнання дії договору №ВКС-1252 від 01.08.2016р., то позивачем стверджувалось суду, що відповідач на протязі 18 місяців не сплачує будь-яких коштів за договором №ВКС-1252 від 01.08.2016 року, ні на рахунки Міністерства оборони України, ні на рахунки Концерну, що є грубим порушенням умов п. 3.1 договору №ВКС-1252 від 01.08.2016 року, який відповідач безпідставно вважає пролонгованим.

Надаючи заперечення на відповідь на відзив, Фізичною особою-підприємцем Лазор Оленою Анатоліївною було зазначено суду, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Надаючи заперечення та посилаючись на ст. 316, ч. 1 ст. 317, ст. 387, ст. 391 Цивільного кодексу України, відповідачем було зазначено суду, що позивач не являється власником майна, яке здав в оренду, бо не надав правовстановлюючих документів, які, за посиланням відповідача, підтверджували це право, також, за твердженнями відповідача, позивач на даний час не володіє торговим місцем, на яке посилається, а спірне торгове місце займають інші особи.

Відповідно до наданих пояснень з приводу твердження позивача і третьої особи, що Договір №ВКС-1252 від 01.08.2016р. припинив свою дію з 31.05.2019р., відповідачем було зазначено суду наступне.

Відповідачем було звернуто увагу суду та зазначено, що посиланням позивача на нібито відправку на адресу відповідача листа від 22.09.2019р. поза межами одномісячного строку після закінчення строку Договору не має жодних юридичних наслідків. Також відповідачем було зазначено суду, що лист відповідачем не отримувався, суду не надано повноважень на підписання вказаного листа, та відсутні докази, які б підтверджували відправку такого листа засобами поштового зв`язку на адресу відповідача.

Також щодо способу захисту, на підставі якого звернувся позивач до суду з посиланням на порушення його прав, відповідачем додатково було зазначено суду, що предметом негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. За поясненнями відповідача, за таких обставин позов поданий Міністерством оборони України у порядку ст.. 391 ЦК України (негаторний) не відповідає осбавинам справи та способу захисту, адже, у позивача, як стверджує відповідач, спірне майно не знаходиться, про що він зазначає у позові.

Відповідач стверджує, що позивач не являється ні власником, ні особою, яка володіє вказаним майном (має на нього речове право), яке здав у оренду, з підстав, передбачених законом або договором.

Додатково було зазначено відповідачем, що жодних доказів, які б свідчили, що якісь дії Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни порушують право власності чи незаконне володіння відповідачем спірним торговим місцем не надано.

Також відповідачем було зазначено суду, що твердження позивача, які не мають жодного відношення до предмету спору про пропозицію Фізичній особі-підприємцю Лазор Олені Анатоліївні від Міністерства оборони України, Концерну „Військторгсервіс укласти новий Договір про надання права платного користування місцем для встановлення 20-ти футовими контейнерами зі збільшеною орендною платою у 2018 році не відповідають дійсності. Відповідачем було зазначено суду, що з травня 2018 року по сьогоднішній день проектів Договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-ти футовими контейнерами, оформлених відповідно до ст. 181 ГК України від Міністерства оборони України, Концерну „Військторгсервіс чи філії „ОУВТ Концерну „Військторгсервіс до відповідача не надходили.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши у судовому засіданні пояснення представників учасників справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Суд зауважує на тому, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Надаючи оцінку доводам позивача та обґрунтуванням позовних вимог, викладеним Міністерством оборони України в позовній заяві, та направленим на зобов`язання Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964, яке розміщене по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2020р. по справі №916/1666/18, 21.02.2000р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок укладено Договір № 181/9-83р, за умовами пунктів 1.1, 1.2, 5.1 якого Міністерство оборони України дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га), що розташована на території військового містечка № 7 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_2 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області, яка приймає цю земельну ділянку для передачі у встановленому законодавством порядку у постійне користування ринку. Міністерство оборони України має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власний розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території ринку по вул. Рожевій, та розташованих на цих місцях вказаних контейнерів, а ринок визнає зазначене право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечувати вільний доступ до вказаних контейнерів.

25.04.2000р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою „Промтоварний ринок підписано Акт прийому-передачі земельної ділянки з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком, розташованої на території військової частини А-4139 в Одеському гарнізоні на 7-ому кілометрі Овідіопольської дороги.

На виконання умов пункту 5.1 Договору від 21.02.2000р. № 181/9-83р Міністерству оборони України виділено в безкоштовне користування терміном на 99 років з моменту укладення зазначеного договору 50 місць під розміщення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій (територія контейнерної площадки № 2 торговельного комплексу № 1), а саме: торговельні місця за №№ 3748, 3750-3761, 3773-3785, 4951-4959, 4961-4965, 4968-4974, 4980-4982.

За приписами ст.1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ст.1003 Цивільного кодексу України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Як встановлено судом, 14 червня 2016 р. між Міністерством оборони України та Концерном „Військторгсервіс було укладено Договір доручення № 1 та 06.03.2018р. між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 від до Договору доручення №1 від 14.06.2016р.

Поряд з цим, судом встановлено, що 01 серпня 2016р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяв Концерн „Військторгсервіс відповідно до Договору доручення №1 від 14.06.2016р., в особі начальника філії „Одеське управління військової торгівлі Короля Сергія Миколайовича, який діяв на підставі Положення та довіреності №92/1 від 01.07.2016р. та Фізичної особою-підприємцем Лазор Оленою Анатоліївною було укладено Договір №ВКС -1252 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів.

За змістом статті 11 Цивільного Кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статей 6, 626, 627, 628 Цивільного Кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 509 Цивільного Кодексу України і статтею 173 Господарського Кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У частинах 1, 2 статті 193 Господарського Кодексу України, визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Положення частини 7 статті 193 Господарського Кодексу України і статті 525 Цивільного Кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондує вимогам статті 629 ЦК про обов`язковість договору для виконання сторонами.

Особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання і пов`язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, визначено у Господарського Кодексу України.

За положеннями частин 1, 6 статті 283 Господарського Кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 759 і статті 761 Цивільного Кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір від 01.08.2016р. №ВКС-1252 є договором найму (оренди) майна, що випливає зі змісту положень послідовно укладених: трьохстороннього договору від 21.02.2000р. № 181/9-83р, Договору доручення від 14.06.2016 № 1, якими опосередковано набуття позивачем майнового права користування асфальтованим майданчиком із розміщеними на ньому 50 торговельними місцями, та договору №ВКС-1252, за умовами якого відповідач набув право платного користування місцем для встановлення контейнеру.

Також, судом встановлено, що 06.03.2018р. між Міністерством оборони України та Концерном Військторгсервіс було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору доручення від 14.06.2016р. № 1.

29.03.2018р. Концерн Військторгсервіс направив відповідачу лист № 406/38, у якому повідомив відповідача про зміну суттєвих умов, збільшення мінімального розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок та про необхідність приведення договірних відносин у відповідність до цих змін, для чого їй необхідно прибути до філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс у 15-денний термін з метою врегулювання питання щодо подальших договірних відносин та умов співпраці з Міністерством. У листі також зазначено, що у разі неприбуття в установлений строк та не приведення договірних відносин у відповідність до вимог Додаткової угоди № 1 до Договору доручення № 1 від 14.06.2016р., дію договору № ВКС-1252 буде припинено в порядку виконання пункту 7.3 зазначеного договору, тобто за ініціативою сторони. (а.с. 23).

У листі від 04.06.2018р. № 747/39 Концерн „Військторгсервіс повідомив відповідача про припинення дії Договору від 01.08.2016р. № ВКС-1252 у порядку, передбаченому пунктом 7.3 зазначеного договору, за ініціативою Міністерства оборони України. Також зазначено, що у разі наявності у відповідача бажання надалі користуватися торговельним місцем та за умови, що це місце буде вільне, він може звернутися до Концерну у термін до 06.08.2018 із заявою про намір укласти договір у новій редакції, за яким мінімальна вартість користування торговельним місцем становитиме 16 925,40 грн. (з ПДВ) за місяць. (а.с. 25).

На виконання наказу начальника Головного управління майна та ресурсів від 03.07.2019р. №153 „Про створення робочої групи з перевірки стану використання торгових місць на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, які перебувають у користуванні Міністерства оборони України та з метою встановлення фактичного використання торговельного місяця №4964, яке знаходиться на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, та перебуває у розпорядженні у Міністерства оборони України на підставі Договору №181/9-83р від 21.02.2000р. робочою групою проведено вищезазначений огляд та складено Акт огляду торговельного місця №4964, яке знаходиться на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок, по вул. Рожевій від 09.07.2019р., який встановлено, що торговельне місце №4964, виділене під встановлення 20-футових контейнерів, фактично використовується реалізатором на підставі усної домовленості з Лазор О.А.

У листі від 14.08.2019р. № 03/1423/7 Концерн „Військторгсервіс зазначав відповідачу, зокрема, щодо звільнення торговельного місця та розміщених на них 20-футових контейнерів від речей та просив не чинити перешкоди у виконанні Договору доручення від 14.06.2016р. №1, укладеного між Міністерством оборони України та Концерн „Військторгсервіс (зі змінами та доповненнями). (а.с. 27).

Суд зазначає, що зазначений договір не було припинено у зв`язку з його розірванням в односторонньому порядку за ініціативою Міністерства оброни України, відповідно до пункту 7.3 цього договору.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. у справі №916/1683/18 у задоволенні позову відмовлено. У мотивувальній частині вказаного рішення суду було встановлено, що враховуючи наведену правову позицію Верховного суду у подібних правовідносинах, суд вважав, що в задоволені позову слід відмовити, приймаючи до уваги, що на момент звернення позивача з позовом по цій справі дія, укладеного з ФОП Лазор Оленою Анатоліївною договору № ВКС-1252 від 01.08.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів не було припинено у зв`язку з розірванням цього договору в односторонньому порядку за ініціативою Міністерства, відповідно до пункту 7.3 Договору і відповідач користувався місцем на підставі належних правовстановлюючих документів. Тобто, на момент звернення позивача з позовною заявою по цій справі права Міністерства оборони України ніяким чином не були порушені, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного Кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина 4 статті 284 Господарського Кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 291 Господарського Кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

У частині 1 статті 763 Цивільного Кодексу України, визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного Кодексу України).

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди та протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Як встановлено судом, Договір від 01.08.2016р. № ВКС-1252, укладений між сторонами у справі, відповідно до його умов, а саме пункту 7.1, набуває чинності з 01.08.2016 та діє до 31.05.2019.

Також умовами такого правочину було узгоджено, що цей договір припиняється у випадку, зокрема закінчення терміну, на який його було укладено (пункт 7.3).

У листі від 22.02.2019р. № 228/19 Концерн Військторгсервіс, діючи на підставі договору доручення від 14.06.2016р. № 1 (зі змінами та доповненнями) та довіреності від 01.02.2019 № 220/190/Д як представник Міністерства оборони України, повідомив відповаідача про те, що 31.05.2019р. закінчується термін дії Договору від 01.08.2016 № ВКС-1252 і після закінчення цього терміну Міністерство оборони України не має наміру продовжувати з Фізичною особою-підприємцем Лазор Оленою Анатоліївною договірні відносини, пов`язані з наданням права платного користування торговельним місцем №4964. (а.с. 28).

Як встановлено судом, саме вказаний лист на адресу Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни було направлено засобами поштового зв`язку, про що свідчить реєстр на відправлення поштової кореспонденції листи вих. №228/1 228/26 від 22.02.2019р., опис вкладення у цінний лист №760 від 26.02.2019р. та поштова накладна №760 від 26.02.2019р. (а.с. 92-95).

На виконання окремого доручення державного секретаря Міністерства оборони України від 19.06.2020р. № 9444/з та наказу ТВО начальника Головного управління майна та ресурсів від 26.06.2020р. №107/нагп „Про створення робочої групи з перевірки стану використання торгових місць на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок по вул. Рожевій (смт. Авангард, Овідіопольського району, Одеської області), що перебувають в користуванні Міністерства оборони України, робочою групою проведено огляд та складено Акт огляду торговельного місця №4964, яке знаходиться на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок по вул. Рожевій від 01.07.2020р., яким встановлено, що торговельне місце №4964, виділене під встановлення 20-футових контейнерів, фактично використовується реалізатором від імені Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни.

Із врахування вказаного Акту огляду торговельного місця №4964, яке знаходиться на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок по вул. Рожевій від 01.07.2020р., яким зафіксовано фактичне використання реалізатором від імені Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни, а також, що відповідачем було визнано, що торговим місцем №4964 на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок по вул. Рожевій Фізична особа-підприємець Лазор Олена Анатоліївна користувалась з 1998р., яке, як було вказано відповідачем у відзив, купила за 35000,00 доларів США, встановивши на ньому свої контейнери, судом не приймаються заперечення відповідача стосовно того, що наразі останнім не порушуються права позивача.

З урахування зазначеного, судом встановлено, що до закінчення терміну дії договору, тобто до 31.05.2019р. позивачем було повідомлено відповідача про закінчення 31.05.2019р. терміну дії Договору від 01.08.2016 № ВКС-1252 та про відсутність наміру для подальшого продовження з відповідачем договірних відносин, пов`язаних з наданням права платного користування торговельним місцем № 4964, що підтверджується листом від 22.02.2019 № 228/19.

Як вже зазначалось, вказаний лист від 22.02.2019р. № 228/19 на адресу Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни було направлено засобами поштового зв`язку, про що свідчить реєстр на відправлення поштової кореспонденції вих. №228/1 228/26 від 22.02.2019р., опис вкладення у цінний лист №760 від 26.02.2019р. та поштова накладна №760 від 26.02.2019р., копії яких містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим доводи відповідача у даній частині не приймаються та відхиляються судом, які такі, що спростовуються наявними матеріалами справи, які було досліджено судом.

Стосовно наданої позивачем, як доказу скерування на адресу відповідача листа від 22.02.2019 № 228/19, експрес накладної №3876 (а.с. 96), оскільки такий доказ було надано до суду без належного засвідчення такого документу, а також, до такої накладної не було надано відповідного опису вкладення, і це унеможливлює встановлення судом, які саме документи скеровувались при такому направленні, зазначений доказ до уваги судом не приймаються.

Судом враховано правову позицію, що викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2020р. по справі №916/1666/18 та зазначено, що оскільки законодавством не встановлено конкретної форми заяви про припинення договору оренди, така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. При цьому істотне значення у такому випадку має факт направлення відповідного повідомлення в межах певного строку, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково має бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця. Разом із тим з огляду на положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.
Приймаючи до уваги вищевикладене, судом не приймаються заперечення відповідача у даній частині, які було направлено на необхідність скерування наймачу відповідного листа про припинення дії договору лише протягом одного місяця після закінчення строку дії договору.

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги положення та умови укладеного між сторонами Договору, а також наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено що станом на дату закінчення терміну договору - 31.05.2019р. мали місце заперечення Міністерства оборони України, від імені якого на відповідних правових підставах діяв Концерн Військторгсервіс, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про припинення дії такого договору з 01.06.2019р.

Також суд, на спростування доводів відповідача, за якими останній посилався на обставини продовження дії договору від 01.08.2016 № ВКС-1252 у зв`язку з подальшою оплатою платежів за користування торговим місцем, зазначає, що оскільки така оплата не є безумовною підставою для продовження дії зазначеного договору, а такі дії ураховуються у сукупності з іншими діями сторін.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять доказів, що між сторонами укладено новий договір про надання права платного користування місцем для встановлення контейнерів чи внесено зміни до договору від 01.08.2016 № ВКС-1252 щодо продовження терміну його дії відповідно до пункту 7.4.

Частиною 1 статті 785 Цивільного Кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічні за змістом умови закріплено у договорі від 01.08.2016 № ВКС-1252, а саме, за умовами пункту 2.4.7 визначено, що при припиненні дії Договору або його розірванні відповідач зобов`язаний звільнити виділену територію від майна, розміщеному на ній.

За матеріалами справи судом встановлено, що наразі відповідачем Фізичною особою-підприємцем Лазор Олена Анатоліївна не звільнено торговельне місце № 4964 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів, що не заперечувалось і самим відповідачем, чим чиниться перешкода у користуванні належним Міністерству обороні України майном.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як усунення перешкод у користуванні торговельним місцем № 4964 шляхом його звільнення від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів.

Згідно зі статтею 391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то відпадає і підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі № 6-92цс15, у якій зазначено, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Як вже встановлено судом, Договір від 01.08.2016р. № ВКС-1252 припинив свою дію з 01.06.2019р. у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, отже з цього часу між сторонами у справі не існує договірних відносин щодо користування належним позивачу майном.

З урахуванням викладеного та зазначеного, суд зазначає, що за час розгляді справи судом не встановлено правових підстав для користування відповідачем належним позивачу майном, проте, судом встановлено обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення правомочностей стосовно такого майна.

Посилання відповідача на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами свого майнового права на торговельне місце № 4964, відхиляються судом оскільки дані обставини вже були встановлено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2020р. по справі №916/1666/18.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Підсумовуючи вищевикладене, надавши відповіді на доводи учасників справи, суд приходить до висновку, що заперечення відповідача є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а вимоги позивача у даній справі обґрунтовані та підтверджені наданими доказами.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, а також встановлення судом того, що наразі Договір від 01.08.2016р. є припиненим, оскільки такий договір припинив свою дію в момент закінчення терміну, на який його було укладено, та між сторонами відсутні договірні зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з їх відповідністю фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства, доведеністю та обґрунтованістю, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2102,00 грн. покладаються на відповідача, у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1.Позовну заяву Міністерства оборони України задовольнити повністю.

2.Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Лазор Олену Анатоліївну ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) усунути перешкоди Міністерству оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ) у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964, яке розміщене по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

3.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

Повний текст рішення складено 08 квітня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко