СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2021 р. Справа № 917/1185/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.,

за участю секретаря судового засідання Семенова О.Є.,

за участю представників сторін:

від апелянта (кредитора ТОВ "Астра-Мілк"): Борсук В.В. - довіреність №01/12-20 від 01.12.2020;

від кредитора АТ "Альфа Банк": не з`явились;

від інших кредиторів: не з`явились;

ліквідатор: арбітражний керуючий Онищенко К.С., свідоцтво №357 від 27.02.2013;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра-Мілк", м. Полтава (вх. № П/2),

на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 (повний текст складено 12.10.2020) у справі №917/1185/18 (суддя Паламарчук В.В.),

за заявою кредиторів:

1) Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес", с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область,

2) Торгового дому "Пальміра" Дочірнього підприємства компанії "Палма Груп С.А." (Швейцарія), 1665 км. автошляху Санкт-Петербург-Київ-Одеса, Біляївський район, Одеська область,

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м. Гадяч, Полтавська область,

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

16.04.2019 до Господарського суду Полтавської області надійшла заява Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (надалі - АТ "Альфа-Банк") з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (надалі - ТОВ "Лозівський молочний завод"), в якій, з урахуванням письмових пояснень (уточнень) від 31.08.2020, банк просив визнати обґрунтованими та включити до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги до боржника на загальну суму 377559958,21 грн., з яких: 178449612,09 грн. вимоги, які забезпечені заставою майна боржника, та 199110346,12 грн. вимоги, які не забезпечені заставою (140260845,09 грн. - основний борг, 58849501,03 грн. - пеня).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18, окрім інших, визнано грошові вимоги АТ "Альфа-Банк" до ТОВ "Лозівський молочний завод" у сумі 178449612,09 грн. як вимог, які забезпечені заставою майна боржника, та у сумі 199110346,12 грн. як вимоги, які не забезпечені заставою, з яких: 140260845,09 грн. - основний борг, 58849501,03 грн. - пеня.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, кредитор ТОВ "Астра-Мілк" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 в частині визначення розміру забезпечених і незабезпечених вимог АТ "Альфа-банк" до ТОВ "Лозівський молочний завод" та прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати кредиторські вимоги АТ "Альфа-банк" як вимоги, які забезпечені заставою майна боржника у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ "Астра-Мілк" посилається на ухвалення оскаржуваного рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, зазначаючи, що судом першої інстанції не враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №902/492/17, а також не застосовано положення ст. 19 Закону України "Про заставу", у зв`язку з чим безпідставно включені вимоги АТ "Альфа-Банк" в сумі 199110346,12 грн. як вимоги, які не забезпечені заставою майна боржника. За твердженням апелянта, вимоги АТ "Альфа-Банк" забезпечені заставою майна боржника у повному обсязі, а тому мають бути включені до реєстру вимог кредиторів окремо.

Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції ним неодноразово наголошувалось про існування в судовій практиці неоднозначного підходу до визначення розміру забезпечених вимог кредитора. Зокрема, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №902/492/17 оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог, тоді як Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2020 у справі №905/2028/18 дійшов висновку, що вимоги кредитора є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави, а залишок вимог вважається незабезпеченим.

Також, за твердженням скаржника, судом першої інстанції залишено поза увагою його доводи про необхідність відкладення розгляду даної справи до закінчення перегляду судових рішень Верховним Судом у справі №904/1360/19, в якій ухвалою від 10.09.2020 справу передано на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на необхідність відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №905/2028/18, з метою формування єдиної правозастосовчої практики. З огляду на те, що в основу оскаржуваного судового рішення покладено правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №905/2028/18, тому, на думку апелянта, відмова суду у відкладенні розгляду справи до закінчення перегляду судових рішень судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/1360/19 не забезпечила об`єктивний, безсторонній та правильний розгляд спірних кредиторських вимог банку.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2020 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Астра-Мілк" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та встановлено апелянту строк впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали на усунення недоліків апеляційної скарги.

09.11.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Астра-Мілк" надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого додано докази направлення копії апеляційної скарги кредиторам у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Астра-Мілк" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18; встановлено учасникам справи строк до 30.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження; призначено справу до розгляду на 07.12.2020 о 15:00 год.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 27.11.2020 Акціонерне товариство "Альфа-Банк" заперечувало проти доводів та вимог апеляційної скарги, просило суд залишити оскаржувану ухвалу без змін. За твердженням кредитора, відповідно до положень ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства вартість предмета застави, в тому числі і розмір вимог заставного кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника, визначаються у розмірі вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави. Враховуючи наведене нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги кредитора є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, яка погоджена між сторонами в забезпечувальних правочинах, а залишок вимог вважається незабезпеченим. При цьому такий висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладений в постанові від 15.05.2018 у справі №902/492/17, оскільки з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (з 21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог було конкретизовано законодавцем в ч. 2 ст. 45 цього Кодексу та визначено, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави. Відносно посилання апелянта на необхідність відкладення судом першої інстанції розгляду справи до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судових рішень у справі №904/1360/19, то кредитор вважає, що обставини у вказаних справах не є подібними, тому у суду не було об`єктивних підстав для відкладення розгляду справи.

07.12.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Астра-Мілк" надійшла відповідь на відзив АТ "Альфа-Банк", в якому апелянт виклав свої доводи на спростування позиції банку, зокрема, зазначив про наступне:

По-перше, позиція банку відносно того, що кожен із видів забезпечення в договорах, які укладені між ТОВ "Лозівський молочний завод" та АТ "Альфа-Банк" забезпечує кредитне зобов`язання лише частково, не відповідає умовам укладених між сторонами правочинів, відповідно до яких іпотекою та заставою забезпечуються всі вимоги банку за кредитним договором, включаючи комісії, проценти, пені, штрафні санкції, витрати, пов`язані із пред`явленням банком вимог, а також збитки, завдані порушенням зобов`язання. Тобто, умовами цих договорів передбачено, що всі вимоги банку забезпечені заставою майна боржника;

По-друге, за твердженням апелянта, банк помилково посилається на відсутність підстав брати до уваги висновок Верховного Суду, який буде зроблено у справі №904/1360/19, з огляду на те, що обставини у вказаних справах не є подібними, оскільки підставою для застосування практики суду касаційної інстанції є не подібність обставин, а подібність саме правовідносин. Отже, оскільки судом у даній справі №917/1185/18 має бути враховано не кількість забезпечувальних правочинів, а порядок визначення розміру забезпечених вимог, що є предметом розгляду у справі №904/1360/19, тому правовідносини у цих двох справах є подібними;

По-третє, на момент винесення оскаржуваної ухвали був чинним висновок Великої Палати Верховного суду у справі №902/492/17, який має переважне застосування над висновками, які викладені Верховним Судом у справі №905/2028/18, а також Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у (справа №904/1360/19) вирішив відступити від висновків Верховного Суду, викладених у справі №905/2028/18, тому кредиторські вимоги АТ "Альфа-Банк" не могли бути розглянуті до формування єдиного підходу визначення розміру забезпечених вимог кредитора.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 зупинено провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Астра-Мілк" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судових рішень у подібних правовідносинах у іншій справі №904/1360/19.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 поновлено провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Астра-Мілк" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 та призначено розгляд справи на 15.03.2021 о 14:15 год.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021, у зв`язку із перебуванням судді Здоровко Л.М. на лікарняному, сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 відкладено розгляд справи №917/1185/18 на 01.04.2021 о 10:45 год.

01.04.2021 на адресу апеляційного суду від ліквідатора ТОВ "Лозівський молочний завод" надійшли письмові пояснення, в яких арбітражний керуючий Онищенко К.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №904/1360/19, в якій суд дійшов висновку про відсутність підстав відступати від висновків Верховного Суду, викладених у справі №905/2028/18.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 01.04.2021 присутній представник апелянта ТОВ "Астра-Мілк" підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд її задовольнити, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким визнати всі вимоги банку такими, що забезпечені заставою майна боржника.

Присутній у судовому засіданні 01.04.2021 ліквідатор ТОВ "Лозівський молочний завод" заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у своїх поясненнях, просив суд залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Представники інших учасників справи у судове засідання 01.04.2021 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 19.03.2019 за заявою кредиторів Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Прогрес" та Торгового дому "Пальміра" Дочірнього підприємства компанії "Палма Груп С.А." (Швейцарія) відкрито провадження у справі №917/1185/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Польянова Євгена Олександровича.

На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 20.03.2019 оприлюдненого оголошення за №58275 про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Лозівський молочний завод".

У встановлений судом на пред`явлення вимог кредиторів строк, від Акціонерного товариства "Альфа-банк" надійшла заява про визнання кредиторських вимог до ТОВ "Лозівський молочний завод" на суму 127923993,00 грн. як вимог, які забезпечені заставою та у сумі 379946630,69 грн. як вимоги, які не забезпечені заставою майна боржника.

31.08.2020 кредитором Акціонерним товариством "Альфа-банк" надано пояснення до заяви з кредиторськими вимогами до боржника, в яких банк уточнив розмір своїх вимог та просив включити до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги АТ "Альфа-банк" до ТОВ "Лозівський молочний завод" у сумі 178449612,09 грн. як вимоги, які забезпечені заставою майна боржника, та у сумі 199110346,12 грн. як вимоги, які не забезпечені заставою, з яких: 140260845,09 грн. - основний борг, 58849501,03 грн. - пеня.

Заява Акціонерного товариства "Альфа-Банк", з урахуванням наданих пояснень (уточнень) від 31.08.2020, мотивована наявністю у боржника заборгованості в загальному розмірі 377559958,21 грн., яка виникла у зв`язку із неналежним виконанням ТОВ "Лозівський молочний завод", як позичальником, своїх зобов`язань за укладеним з Акціонерним комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є якого є АТ "Альфа-Банк") Генеральним договором про здійснення кредитування №805/6/18/8-048 від 18.04.2008, в забезпечення виконання зобов`язань за яким між банком та позичальником укладено:

- Іпотечний договір №805/13/18-5/8-363 від 18.04.2008;

- Договір застави майна №805/13/18-5/8-364 від 18.04.2008;

- Договір застави товарів в обороті №805/15/08.1/12-060 від 20.04.2012

- Договори застави корпоративних прав (частки у статутному фонді позичальника, що належить його засновникам) та поруки.

Як вже вказувалось вище, за результатом розгляду грошових вимог АТ "Альфа-Банк" Господарським судом Полтавської області 30.09.2020 постановлено ухвалу у справі №917/1185/18, якою визнано грошові вимоги АТ "Альфа-Банк" до ТОВ "Лозівський молочний завод" у сумі 178449612,09 грн. як вимог, які забезпечені заставою майна боржника, та у сумі 199110346,12 грн. як вимоги, які не забезпечені заставою, з яких: 140260845,09 грн. - основний борг, 58849501,03 грн. - пеня.

Ухвала місцевого господарського суду в частині грошових вимог Акціонерного товариства "Альфа-Банк" мотивована з посиланням на приписи абзацу 3 частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутство, відповідно до якої забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим. У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції виходив з погодженої сторонами в забезпечувальних договорах переданого в іпотеку та заставу майна боржника, що стало підставою для висновку, що вимоги банку у розмірі 178449612,09 грн. підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів як вимоги, які забезпечені заставою майна боржника, та у сумі 199110346,12 грн. як вимоги, які не забезпечені заставою, з яких: 140260845,09 грн. - основний борг, 58849501,03 грн. - пеня.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, переглянувши справу з урахуванням меж перегляду визначених в ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі №917/1185/18 про банкрутство ТОВ "Лозівський молочний завод" було порушено під час дії відповідної редакції Закону про банкрутство, чинній з 19.01.2013.

З 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 №2597-VIII (КУзПБ), який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону у часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу 21.10.2019 перебувають на стадії санації.

Відтак, під час розгляду справи №917/1185/18, в частині визначення обсягу та черговості задоволення заявлених кредиторських вимог АТ "Альфа-Банк" суд першої інстанції обґрунтовано керувався приписами Кодексу України з процедур банкрутства.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що Акціонерне товариство "Альфа-Банк" звернулось до господарського суду першої інстанції з кредиторськими вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на загальну суму 377559958,21 грн., з яких: 178449612,09 грн. вимоги, які забезпечені заставою майна боржника, та 199110346,12 грн. вимоги, які не забезпечені заставою з яких: 140260845,09 грн. - основний борг, 58849501,03 грн. - пеня.

В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначив наступне.

За умовами пункту 1 Кредитного договору кредитор зобов`язався надавати позичальнику грошові кошти в гривнях, доларах США, Євро на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання, визначених договором та додатковими угодами до нього, в межах загального ліміту в сумі 33 890 000 грн., а позичальник зобов`язується повертати кредит у строки та в порядку, визначені цим договором та додатковими договорами до нього, сплачувати проценти у розмірі, що визначатиметься у додаткових договорах, та сплачувати інші платежі.

До Кредитного договору неодноразово вносились зміни на підставі додаткових угод.

Так, зокрема, 04.10.2011 згідно з Додатковим договором №57 до Кредитного договору було змінено склад позичальників та змінені умови кредитування, зокрема, ще одним позичальником стало ТОВ "Лозівський молочний завод".

В подальшому ЗАТ "Лозівський молочний завод" вибув зі складу позичальників згідно Додаткової угоди №62 від 20.04.2012.

Договором про внесення змін та доповнень №79 від 29.12.2015 сторони визначили, що банк надає позичальнику кредит терміном до 31.03.2016 у розмірі 10030000 доларів США та 55936470 грн.

На підтвердження факту отримання боржником кредитних коштів до матеріалів справи банком надано:

1) за часткою кредиту в гривні - меморіальний ордер №158324875 від 06.10.2011 на суму 45 348 000,00 грн., меморіальний ордер №158325144 від 06.10.2011 на суму 30 588 470,00 грн. та меморіальний ордер №495508410 від 23.05.2013 на суму 3 000 000,00 грн.;

2) за часткою кредиту в доларах США - меморіальний ордер №156967017 від 04.10.2011 на суму 3 774 640,00 доларів США, меморіальний ордер №409347004 від 10.12.2012 на суму 3 753 170,42 долари США та меморіальний ордер №410823513 від 12.12.2012 на суму 2 502 189,42 долари США.

Відповідно до пункту 5 Договору про внесення змін №64 від 02.08.2013 до Генерального договору про здійснення кредитування №805/6/18/8-048 від 18.04.2008 позичальник сплачує банку проценти за отримані та непогашені Частки, якщо інше не передбачено Договором. Проценти сплачуються за процентною ставкою, визначеною у пунктом 5.2 цього Договору, та нараховуються щодо кожної Частки, що залишається непогашеною, з дати надання частки до дати фактичного погашення такої Частки, кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за Часткою (Кредитом) на кінець дня. Нарахування процентів за користування кредитом за дні, що не є робочими днями з поточному місяці здійснюється в останній робочий день перед такими днями. Якщо дні, що не є робочими днями, починаються в поточному місяці та закінчуються в наступному місяці, то нарахування процентів за дні, що не є робочими днями в поточному місяці, здійснюється в останній робочий день поточного місяця, а нарахування процентів за дні, що є не робочими днями в наступному місяці, здійснюється в перший робочий день такого наступного місяця.

При розрахунку процентів за кожний процентний період враховується як перший, так і останній день процентного періоду. Проценти розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 календарних днів.

Пунктом 6.2 вищевказаної додаткової угоди визначено, що в разі несплати позичальником в належний термін будь-якої суми за цим Договором, позичальник сплачує банку неустойку, що належить до сплати в останній робочий день кожного календарного тижня (якщо інше не погоджено з Банком), з простроченої суми за період з дати прострочення оплати до дати фактичної оплати включно за ставкою, яка дорівнює подвійній обліковій ставці Національного банку України.

За умовами пункту 5.2.1 Додаткової угоди №71 від 21.11.2014 до кредиту, Процентна ставка для Часток в Доларах США є змінною і складається з: маржі 7,5% річних та ставки Libor для шести місяців. Процента ставка для Часток у гривні є фіксованою і складає: для часток отриманих в рамках Ліміту 1 - 16% річних, для часток отриманих в рамках Ліміту 2 - 19,5% річних.

Матеріалами справи підтверджується, що загальна заборгованість боржника перед банком за тілом кредиту становить:

- за часткою в гривні - 55 936 470,00 грн.

- за часткою у валюті - 9 429 999,84 долари США, що за курсом НБУ станом на дату подання заяви з кредиторськими вимогами (1 долар США = 26,765228 грн.) становить 252 396 095,76 грн.

Сума процентів:

- на частку в гривні з період з 06.10.2011 (дата надання траншу) по 31.03.2016 (кінцева дата повернення кредиту) становить 2 876 455,84 грн.;

- на частку у валюті з період з 04.10.2011 (дата надання першого траншу) по 31.03.2016 року (кінцева дата повернення кредиту) становить 280 276,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату подання заяви з кредиторськими вимогами (1/26.765228) становить 7 501 435,58 грн.

Пеня, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за прострочення повернення тіла кредиту (за період з 18.09.2018 по 18.03.2019):

- за часткою в гривні - 10 040 979,77 грн.;

- за часткою у валюті (з врахування періодичної зміни курсу) - 46 898 318,21 грн.;

Пеня, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за прострочення повернення процентів за кредитом (за період з 18.09.2018 по 18.03.2019):

- за часткою в гривні - 516 343,53 грн.;

- за часткою у валюті (з врахування періодичної зміни курсу) - 1 393 859,52 грн.

З урахуванням встановлених обставин, загальний розмір кредиторських вимог банку до боржника становить 377 559 958,21 грн., з яких:

- 318 710 457,18 грн. - заборгованість за кредитом та процентами;

- 58 849 501,03 грн. - пеня за прострочення виконання зобов`язань.

В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за договором кредиту між сторонами були укладені наступні правочини:

Іпотечний договір №805/13/18-5/8-363 від 18.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., зареєстрований в реєстрі за №5642;

Договір застави майна №805/13/18-5/8-364 від 18.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявською О.О., зареєстрований в реєстрі за №818;

Договір застави товарів в обороті №805/15/08.1/12-060 від 20.04.2012;

Договір застави майнових прав №06.1-20/76 від 07.12.2012;

Договори застави корпоративних прав (частки у статутному фонді позичальника, що належить його засновникам) та поруки;

За час дії кредитного договору сторони вносили зміни до зазначених забезпечувальних договорі в частині погодження вартості предметів застави, зокрема:

- пунктом 1.2. Договору застави обладнання та транспортних засобів в редакції Договору №14 про внесення змін від 12.12.2014 визначено вартість предмета застави в сумі 38 804 609,00 грн.;

- пунктом 1.2. Договору іпотеки в редакції Договору про внесення змін №15 від 12.12.2014 сторони погодили, що заставна вартість предмета іпотеки становить 89 119 384,00 грн.

- пунктом 1.2 Договору застави товарів в обороті в редакції Договору №4 про внесення змін від 30.06.2015 вартість предмета застави визначено в сумі 50 525 619,09 грн.

Так, відповідно до пункту 9.1. розділу 9 Генерального договору про здійснення кредитування №805/6/18/8-048 від 18.04.2008, в редакції Договору про внесення змін №64 від 02.08.2013, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором кредиту останній забезпечує надання банку наступного:

1) підпункт (а) Іпотека нерухомого майна, що належить позичальнику - Іпотечний договір №805/13/18-5/8-363 від 18.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., зареєстрований в реєстрі за №5642 з наступними змінами. Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки (в редакції Договору про внесення змін №15 від 12.12.2014), сторони погодили, що заставна вартість предмета іпотеки становить 89119384,00 грн.;

2) підпункт (b) Застава обладнання та транспортних засобів - Договір застави майна №805/13/18-5/8-364 від 18.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявською О.О., зареєстрований в реєстрі за № 818 з наступними змінами. Відповідно до п. 1.2 Договору застави (в редакції Договору №14 про внесення змін від 12.12.2014) вартість предмета застави складає 38804609,00 грн.;

3) підпункт (с) Застава товарів в обороті - Договір застави товарів в обороті №805/15/08.1/12-060 від 20.04.2012 з наступними змінами. Відповідно до п. 1.2 Договору застави (в редакції Договору №4 про внесення змін від 30.06.2015) вартість предмета застави складає 50525619,09 грн.;

4) підпункти (d, е) Застава майнових прав грошових вимог (дебіторської заборгованості), в тому числі дебітора ТОВ "Транспродторг" - Договір застави майнових прав №06.1-20/76 від 07.12.2012. Даний договір застави сторонами розірвано відповідно до Договору про розірвання від 10.12.2014, Договір застави майнових прав (вимоги оплати вартості товару) №805/15/08.1/12-061 від 20.04.2012. Даний договір застави сторонами розірвано відповідно до Договору про розірвання від 10.12.2014;

При цьому, з досліджених судом апеляційної інстанціїі матеріалів справи встановлено, що Договори забезпечення, які визначені у п.п. (f), (g) та (h) є договорами застави корпоративних прав (частки у статутному фонді позичальника, що належить його засновникам) та поруки, які не можуть братись до обрахунку забезпечених вимог, оскільки, відповідно до ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до повідомлення розпорядника майном №28-2020 від 26.06.2020 грошові вимоги кредитора визнано в розмірі 3842,00 грн. судового збору (1 черга), 507870623,69 грн. має бути внесено в реєстр окремо, як вимоги забезпечені заставою. Розпорядник майна вважає. що всі вимоги кредитора мають бути включені до реєстру вимог кредиторів окремо - поза чергою, як вимоги забезпечені заставою (іпотекою) майна боржника та вважає недоречним посилання кредитора на вартість майна визначену в Договорах застави та іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як свідчить зміст досліджених судм матеріалів справи, сторонами, в тому числі представником боржником (в особі розпорядника майна) та іншими кредиторами не заперечується та визнається розмір заявлених АТ "Альфа-Банк" кредиторських вимог (з урахуванням письмових уточнень) в загальній сумі 377559958,21 грн. У даному випадку спірним є питання щодо порядку визначення забезпечених вимог.

З урахуванням меж перегляду, визначених у ст. 269 ГПК України, судовою колегією також не встановлено будь-яких порушень норм процесуального права, зокрема, щодо встановлення місцевим судом всіх суттєвих обставин справи, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія виходить з наступного.

Так, приписами cт. 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); відповідні положення наведено також у ч. 2 ст. 11 Закону України "Про заставу", за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом ч. 1 ст. 584 ЦК України, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (ч. 2 ст. 589 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про заставу").

Згідно ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що вартість предмета застави, в тому числі і розмір вимог заставного кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника, визначаються у розмірі вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави.

Оскільки загальна вартість предметів застави становить 178449612,09 грн., тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого суду, що з урахуванням приписів ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги Акціонерного товариства "Альфа-Банк" є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, а залишок вимог (377559958,21 - 178449576,09) = 199110346,12 грн. (в тому числі основного боргу 140260845,09 грн. та пені 58849501,03 грн.) вважається незабезпеченим.

Такий висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладений 15.05.2018 в постанові у справі №902/492/17, оскільки з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (з 21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог було конкретизовано законодавцем в ч. 2 ст. 45 Кодексу та визначено, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду №905/2028/18 від 17.06.2020.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що з набранням чинності 21.10.2019 Кодексом України з процедур банкрутства вимоги кредиторів, які виникли за зобов`язаннями, що повністю (частково) забезпечені заставою (іпотекою) майна боржника, включаються до реєстру вимог кредиторів окремо, виходячи з обсягу забезпечення таких вимог, що визначається виходячи з тих доказів, які досліджуються у справі та волевиявлення заставного кредитора щодо повної або часткової відмови від забезпечення.

Якщо конкурсний кредитор надає докази того, що його забезпечені вимоги охоплюються вартістю заставного майна, визначеною на момент укладення договору застави, а боржник не надає інших доказів щодо ринкової вартості такого майна на час включення предмета забезпечення до реєстру вимог кредиторів, то вимоги такого кредитора можуть бути включені до реєстру вимог кредиторів, як забезпечені, виходячи з вартості майна при укладенні договору застави, оскільки своїм волевиявленням забезпечений кредитор обмежив своє право на забезпечення за рахунок предмета застави інших своїх вимог.

Вимоги конкурсного кредитора, які не охоплюються вартістю заставного майна за волевиявленням кредитора, включаються до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості в порядку частини першої статті 64 КУзПБ залежно від правової природи таких кредиторських вимог (вимоги за основним боргом, штрафними санкціями, судові витрати тощо).

Така процедура включення вимог забезпеченого кредитора не заперечує застосування положень цивільного законодавства щодо визначення загального розміру вимог заставного кредитора, виходячи з розміру його зобов`язань за укладеним договором застави та розміру заборгованості за кредитним договором, однак надає заставному кредитору альтернативу вибору щодо внесення його вимог до вимог четвертої черги чи до позачергових, виходячи з наданих ним доказів на момент формування реєстру вимог кредиторів щодо вартості предмета застави та з урахуванням волевиявлення цього кредитора щодо відмови (повної або часткової) від забезпечення.

При цьому згідно зі ст. 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи принципи змагальності та диспозитивності, розмір забезпечених вимог заставного кредитора встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів з дослідженням та оцінкою їх належності, допустимості та достовірності в порядку ст. 86 ГПК України.

В свою чергу, ані заявником апеляційної скарги - кредитором ТОВ "Астра-Мілк", ані боржником не надано будь-яких належних та допустимих доказів у розумнні вимог ст.ст. 76 - 77 ГПК України на підтвердження іншої вартості майна, переданого позичальноком в заставу банку.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що положення Кодексу України з процедур банкрутства не визначають необхідність визначати розмір забезпечених вимог виходячи із вартості предметів застави, яка визначена між сторонами в забезпечувальних правочинах, а також не визначають обов`язку для учасників справи здійснювати оцінку майна на момент включення забезпечених вимог до реєстру вимог кредиторів. Проте, зазначені обставини не позбавляють учасників справи самостійно провести оцінку переданого в забезпечення майна, у зв`язку з чим довести та підтвердити іншу вартість предметів застави.

З огляду на внесення законодавцем змін до процедури включення таких вимог до реєстру вимог кредиторів із прийняттям 21.10.2019 КУзПБ та розширенням права вибору заставного кредитора щодо відмови від забезпечення при визначенні черговості задоволення його вимог, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про включення позачергово до реєстру вимог, виходячи із вартості заставного майна на момент укладення договорів застави (іпотеки), оскільки інших доказів щодо вартості предметів застави учасниками провадження не надано, а банк визначилися саме з таким способом визначення розміру вимог, що забезпечені заставою.

За таких обставин, розглядаючи кредиторські вимоги АТ "Альфа-Банк" місцевий суд правильно застосував до спірних вимог ст.ст. 1, 45 положення Кодексу України з процедур банкрутства та дійшов обґрунтованого висновку, що до реєстру вимог кредиторів ТОВ "Лозівський молочний завод" підлягають внесенню окремо визнані господарським судом вимоги банку в частині вартості предметів застави, якими забезпечені його грошові вимоги до боржника, а залишок вимог є такими, що не забезпечені заставою боржника та підлягають включенню до реєстру у черговості, визначеній в порядку ч. 1 ст. 64 КУзПБ, як конкурсні.

Щодо доводів апеляційної скарги про врахування під час розгляду справи судом першої інстанції правових позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №902/492/17 або Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2020 у справі №905/2028/18), колегія суддів зазначає наступне.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28.10.1999). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, №76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29.11.2016). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22.11.1995).

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Господарським процесуальним кодексом України визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.

Суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/109447/17.

В апеляційній скарзі ТОВ "Астра-Мілк" наполягає на тому, що судом першої інстанції не враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №902/492/17, відповідно до якого оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог.

Відносно наведених доводів, колегія суддів зазначає, що норма статті 23 Закону про банкрутство (правовий аналіз якої надавався Великою Палатою Верховного Суду у справі №902/492/17) текстуально відтворена в Кодексі України з процедур банкрутства, а саме: частина 8 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства та встановлює, що розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром.

З набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог кредитора законодавцем конкретизовано у ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно з якою кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави.

З огляду на інше правове регулювання Кодексом України з процедур банкрутства порядку визначення обсягу забезпечення вимог кредитора, який уклав із боржником (майновим поручителем) договори забезпечення, ніж було визначено Законом про банкрутство, норми якого з 21.10.2019 не застосовуються у процедурі банкрутства ТОВ "Лозівський молочний завод" на стадії розпорядження майном боржника, під час визначення черговості включення до реєстру вимог кредиторів, слід виходити з правової природи як вимог за "тілом" кредиту, процентами за кредитом, комісією та штрафних санкцій.

Разом з тим, у пункті 26 постанови від 17.06.2020 у справі №905/2028/18 Верховний Суд на підставі аналізу частини 2 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства дійшов висновку про те, що вартість предмета застави, в тому числі і розмір вимог заставного кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника, визначаються у розмірі вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави. За вказаного суд касаційної інстанції визнав правильним висновок апеляційного господарського суду про те, що вимоги кредитора є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, а залишок вимог вважається незабезпеченим.

У цій же постанові суд касаційної інстанції вказав, що такий висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладений 15.05.2018 в постанові у справі №902/492/17, оскільки з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (з 21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог було конкретизовано законодавцем в частині 2 статті 45 Кодексу та визначено, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду даної справи №917/1185/18 було встановлено, що з огляду на необхідність відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №905/2028/18, а також з метою формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів Верховного Суду ухвалою від 10.09.2020 передала справу №904/1360/19 на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 30.09.2020 прийнято до провадження справу №904/1360/19 та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 у даній справі було зупинено провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Астра-Мілк" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судових рішень у подібних правовідносинах у іншій справі №904/1360/19.

В подальшому, судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 04.02.2021 ухвалено постанову у справі №904/1360/19, в якій Суд дійшов до наступних правових висновків:

« п. 109. У справі про банкрутство кінцева вартість заставного (іпотечного) майна для цілей проведення розрахунків із забезпеченим кредитором формується в момент його реалізації за наслідком якої з дотриманням вимог КУзПБ застава (іпотека) припиняється, а вимоги забезпеченого кредитора вважаються погашеними».

« п. 140. Тлумачення абзацу третього ч. 2 ст. 45 КУзПБ у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 572, 575, 589 ЦК України, статей 7, 11, 17, 18 Закону України "Про іпотеку" та статей 12, 19, 28 Закону України "Про заставу" свідчить, що вимоги забезпеченого кредитора, якщо інше не обумовлено договором застави (іпотеки) та немає заяви такого кредитора про повну чи часткову відмову від забезпечення, до майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні, є забезпеченими в цілому незалежно від облікової оцінки заставного (іпотечного) майна визначеної сторонами в договорі застави (іпотеки).»

« п. 141. Кінцева вартість заставного (іпотечного) майна для цілей проведення розрахунків із забезпеченим кредитором формується в момент його реалізації.»

« п. 142. Застава (іпотека) припиняється, а вимоги забезпеченого кредитора вважаються погашеними у разі реалізації предмета застави (іпотеки) з дотриманням вимог КУзПБ.».

« п. 126. У постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 905/2028/16, від висновків у якій мав намір відступити Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, предметом судового розгляду були грошові вимоги кредитора до боржника, обґрунтовані наявністю у нього заборгованості за кредитним договором, для забезпечення зобов`язань за яким між цими ж сторонами було укладено договір застави»

« п. 127. Натомість у справі, яка розглядається, предметом судового розгляду є заява кредитора про визнання грошових вимог до боржника, обґрунтована тим, що він є майновим поручителем позичальника банку за зобов`язанням за Кредитним договором відповідно до договору застави майнових прав.».

« п. 128. Отже, правовідносини у цих справах не є подібними (у справі №905/2028/16 грошові вимоги забезпеченого кредитора були заявлені до особи, яка є одночасно боржником за основним зобов`язанням та майновим поручителем, тоді як у справі, що розглядається - такі вимоги були заявлені до боржника майнового поручителя, який не є боржником за основним зобов`язанням).».

« п. 129. За наведеного суд не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду щодо визначення розміру забезпечених вимог кредитора, викладеного в постанові від 17.06.2020 у справі № 905/2028/18.».

Отже, як у справі №902/492/17, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, так і у справі №904/1360/19, яка перебувала на розгляді судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, оцінка надавалась правовідносинам, в яких грошові вимоги пред`явлені до боржника, який є майновим поручителем позичальника банку.

Натомість, оскільки у даній справі №917/1185/18 ТОВ "Лозівський молочний завод" є іпотекодавцем та одночасно боржником в основному зобов`язанні, тобто заставодавець та боржник збігаються в одій особі, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку останньою правовою позицією у подібних правовідносинах, яка має враховуватись судами в силу вимог частини 4 статті 236 ГПК України, а також з метою дотримання принципу правової визначеності для недопущення порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (права на справедливий суд), є саме висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17.06.2020 у справі №905/2028/16.

Більш того, як вказувалось вище, судова палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 04.02.2021 у справі №904/1360/19 вирішила не відступати від висновків Верховного Суду у справі №905/2028/16.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги ТОВ "Астра-Мілк" стосовно необхідності врахування у даному випадку лише правових висновків Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 15.05.2018 у справі №902/492/17, зважаючи на те, що: по-перше, такі висновку були зроблені на підставі аналізу норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", по-друге, з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (з 21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог було конкретизовано законодавцем в ч. 2 ст. 45 Кодексу та визначено, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави, а вартість предмета застави, в тому числі і розмір вимог заставного кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника, визначаються у розмірі вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави.

Таким чином, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, обґрунтовано враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17.06.2020 у справі №905/2028/16, а викладені в оскаржуваній судовій ухвалі висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "Астра-Мілк" задоволенню не підлягає, а ухвала Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астра-Мілк" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 30.09.2020 у справі №917/1185/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Плахов

Повний текст постанови складено 12.04.2021.