ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 справа № 914/470/19

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Приватного підприємства Наттекс, Львівська область, Жидачівський район, с. Волиця-Гніздичівська;

до відповідача: Фірми Nattex Germany e.K, Федеративна Республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах);

про: стягнення заборгованості;

ціна позову: 2120,34 євро, що еквівалентно станом на 04.03.2019р. 64834,26 грн.

Представники:

Позивача: Рісний М.Б. представник (ордер від 03.05.2019р. серія ЛВ №165033);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

14.03.2019р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява від 04.03.2019р. (вх.№490) Приватного підприємства Наттекс до Фірми Nattex Germany e.K про стягнення заборгованості; ціна позову 2120,34 євро, що еквівалентно станом на 04.03.2019р. 64834,26 грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем укладеного з Позивачем Контракту про переробку давальницької сировини від 24.11.2017р. № 4.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.03.2019р. суд постановив позовну заяву від 04.03.2019р. (вх.№490) Приватного підприємства Наттекс до Фірми Nattex Germany e.K про стягнення заборгованості залишити без руху; надати Приватному підприємству Наттекс десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: 2.1) надати доказ сплати 1921грн. судового збору з відміткою про зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України або довідку з органу виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ГУДКCУ у Львівській області) про зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України; 2.2) надати належним чином засвідчені копії документів, які долучено до позовної заяви.

04.04.2019р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшов супровідний лист Приватного підприємства Наттекс від 03.04.2019р. б/н (вх. №14197/19).

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 09.04.2019р. судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 28.10.2019 р. о 10:30 год.; Позивачу в строк до 23.04.2019р. надати суду три примірники нотаріально засвідченого перекладу на англійську мову позовної заяви з доданими до неї документами, ухвали Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у справі №914/470/19, Доручення про вручення документів із бланком підтвердження про вручення документа та Виклику (Повідомлення) про день судового розгляду; надіслати вищевказані документи до Центрального органу запитуваної Держави Федеративної Республіки Німеччина (Bundesministerium der Justiz und fьr Verbraucherschutz (MohrenstraЯe 37, 10117 Berlin)) для їх подальшого вручення відповідачу Nattex Germany e.K за адресою місцезнаходження: AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland (91589, Aurach, Федеративна республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), вуд.Аурахервег, 5А); провадження у справі зупинити до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про вручення виклику до суду чи інших документів.

Витребувані документи Позивачем подано 21.05.2019р. за вх.№20835/19 разом з клопотанням про продовження (поновлення) строку для подачі документів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.05.2019р. у даній справі судом постановлено поновити провадження у справі для розгляду клопотання Приватного підприємства Наттекс від 21.05.2019р. вх.№20835/19 про продовження встановленого судом у пункті 4 резолютивної частини ухвали Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. у справі №914/470/19 строку; клопотання Приватного підприємства Наттекс від 21.05.2019р. вх.№20835/19 про продовження строку на подання документів задоволити; продовжити Приватному підприємству Наттекс строк по 21.05.2019р. для подання документів, доданих до клопотання від 21.05.2019р. вх.№20835/19.; провадження у справі зупинити до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про вручення виклику до суду чи інших документів.

Супровідним листом від 23.05.2019р. вих. №914/470/19/2/19 матеріали судового доручення про вручення судових або позасудових документів надіслано на адресу Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Супровідним листом від 04.06.2019р. вих. №Ін.12729/0/1-19/07-05 ГТУЮ у Львівській області повернуто до суду матеріали судового доручення про вручення судових або позасудових документів із роз`ясненням порядку його надсилання, а саме необхідності надсилання матеріалів безпосередньо до Центрального органу запитуваної держави.

Матеріали судового доручення про вручення судових або позасудових документів скеровано судом безпосередньо до Центрального органу запитуваної держави - Федеративної Республіки Німеччина (Bundesministerium der Justiz und fьr Verbraucherschutz (MohrenstraЯe 37, 10117 Berlin)).

Супровідним листом від 26.09.2019р. вих. №Ін.12729/0/1-19/07-05 Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області повернуто до суду матеріали судового доручення про вручення судових або позасудових документів без виконання із зазначенням порядку його надсилання з врахуванням специфіки системи судоустрою Федеративної Республіки Німеччина.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. у даній справі судом постановлено поновити провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. у даній справі суд постановив Позивачу в строк до 05.11.2019р. надати суду три примірники нотаріально засвідченого перекладу на англійську мову ухвали Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. у справі №914/470/19 та Виклику (Повідомлення) про день судового розгляду; надіслати до Центрального органу запитуваної Держави Федеративної Республіки Німеччина на території землі Баварія Prдsidentin des Oberlandesgerichts Mьnchen (Prielmayerstrasse 5, 80097 Mьnchen, German) для їх подальшого вручення Відповідачу у справі Nattex Germany e.K за адресою місцезнаходження: AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland (91589, Aurach, Федеративна республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), вуд.Аурахервег, 5А) наступні документи з нотаріально засвідченим перекладом на англійську мову: позовну заяву із доданими до неї документами; ухвалу Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; виклик (Повідомлення) про день судового розгляду; відкласти підготовче засідання на: 05.05.2020 р. на 10:00 год.; визначити резервну дату судового засідання на 10:00год. 08.07.2020р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи; провадження у справі зупинити до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про вручення виклику до суду чи інших документів.

Матеріали судового доручення про вручення судових або позасудових документів скеровано судом безпосередньо до Центрального органу запитуваної Держави Федеративної Республіки Німеччина на території землі Баварія Prдsidentin des Oberlandesgerichts Mьnchen (Prielmayerstrasse 5, 80097 Mьnchen, German) для їх подальшого вручення Відповідачу у справі Nattex Germany e.K за адресою місцезнаходження: AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland (91589, Aurach, Федеративна республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), вуд.Аурахервег, 5А).

20.12.2019р. матеріали судового доручення повернуто до суду без їх вручення Відповідачу.

08.04.2020р. за вх. №15505/20 Позивач супровідним листом від 08.04.2020р. б/н просить суд долучити до матеріалів справи три примірники нотаріально засвідченого перекладу на німецьку мову прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів, Виклику (повідомлення), ухвал Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. та від 28.10.2019р. у даній справі.

Окрім того, 08.07.2020р. за вх. №21421/20 Позивач супровідним листом від 07.07.2020р. б/н просить суд долучити до матеріалів справи три примірники нотаріально засвідченого перекладу на німецьку мову позовної заяви та доданих до неї документів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. у справі №914/470/19 суд постановив поновити провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. у даній справі суд постановив Позивачу в строк до 06.08.2020р. надати суду три примірники нотаріально засвідченого перекладу на німецьку мову ухвали Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. у справі №914/470/19, Виклику (Повідомлення) про день судового розгляду та Прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів; надіслати до Центрального органу запитуваної Держави Федеративної Республіки Німеччина на території землі Баварія Prдsidentin des Oberlandesgerichts Mьnchen (Prielmayerstrasse 5, 80097 Mьnchen, German) для їх подальшого вручення Відповідачу у справі - NattexGermanye.K за адресою місцезнаходження: AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland (91589, Aurach, Федеративна республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), вуд.Аурахервег, 5А) наступні документи з нотаріально засвідченим перекладом на німецьку мову: позовну заяву із доданими до неї документами; ухвалу Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; виклик (Повідомлення) про день судового розгляду; відкласти підготовче засідання на 21.01.2021р.; визначити резервну дату судового засідання на 10:00год. 25.03.2021р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи; провадження у справі зупинити до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про вручення виклику до суду чи інших документів.

Матеріали судового доручення про вручення судових або позасудових документів скеровано судом безпосередньо до Центрального органу запитуваної Держави Федеративної Республіки Німеччина на території землі Баварія Prдsidentin des Oberlandesgerichts Mьnchen (Prielmayerstrasse 5, 80097 Mьnchen, German) для їх подальшого вручення Відповідачу у справі Nattex Germany e.K за адресою місцезнаходження: AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland (91589, Aurach, Федеративна республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), вуд.Аурахервег, 5А).

05.01.2021р. за вх. №180/21 матеріали судового доручення повернуто до суду із відміткою про його виконання та вручення 19.11.2020р. Відповідачу позовну заяву із доданими до неї документами; ухвалу Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; виклик (Повідомлення) про день судового розгляду; відкласти підготовче засідання на 21.01.2021р. з нотаріально засвідченим перекладом вказаних документів на німецьку мову.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.01.2021р. у даній справі судом постановлено поновити провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.01.2021р. у даній справі суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 25.03.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, зазначив про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Згідно із п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Приписами п.п.2, 3 ч.1 ст.42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З врахуванням наведеного суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2020р. у справі №43/122, що учасник справи, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право участь в судовому процесі та подання письмових заяв по суті спору. Таке право реалізується учасником справи протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Пунктом 4 резолютивної частини ухвали Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у даній справі судом постановлено Відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали, відповідно до ст. 165 ГПК України надати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду); одночасно надіслати (надати) Позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого надіслання (надання) надати суду.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до ч.1 ст.114 Господарського процесуального кодексу України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Частиною 2 зазначеної статті перебачено, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Згідно вказаної у позовній заяві адреси Відповідача, місцезнаходженням Відповідача, - Фірми Nattex Germany e.K є Федеративна Республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), тобто Відповідач є іноземним суб`єктом господарювання. Достовірна інформація щодо наявності на території України офіційно зареєстрованого представництва Відповідача на момент постановлення цієї ухвали у суду відсутня.

Відповідно до ст.7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до ст. 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст.367 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Федеративної Республіки Німеччина регулюється Конвенцією Про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965р. (надалі Конвенція), до якої Україна приєдналася 19.10.2000р., прийнявши відповідний нормативний акт - Закон України Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується у цивільних або комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно зі ст.2 Конвенції кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3 - 6. Кожна Держава організовує Центральний Орган згідно із своїм правом.

Орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках (ст.3 Конвенції).

Приписам пункту 1.6. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року №1092/5/54 (надалі Інструкція), встановлено, що реалізація міжнародних договорів України з питань міжнародної правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень здійснюється у межах компетенції Міністерством юстиції України безпосередньо та через головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне територіальне управління юстиції), місцевими судами України (далі - суди України), а у відповідних випадках - іншими органами державної влади.

Відповідно до частини 2 пункту b) статті 15 Конвенції кожна договірна держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови, зокрема, з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

Згідно абзаців 3, 4 пункту 2.3 Інструкції документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову. У відповідних випадках документи, що підлягають врученню, можуть бути складені або перекладені на ту мову, яку, як є підстави вважати, розуміє особа, якій необхідно вручити документи.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позовну заяву із доданими до неї документами, ухвалу Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у справі №914/470/19, ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19, ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19 та виклик (Повідомлення) про день судового розгляду надіслано судом безпосередньо до Центрального органу запитуваної Держави Федеративної Республіки Німеччина на території землі Баварія Prдsidentin des Oberlandesgerichts Mьnchen (Prielmayerstrasse 5, 80097 Mьnchen, German) для їх подальшого вручення Відповідачу у справі Nattex Germany e.K за адресою місцезнаходження: AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland (91589, Aurach, Федеративна республіка Німеччина, Баварія, Вайнберг (Аурах), вуд.Аурахервег, 5А).

05.01.2021р. за вх. №180/21 матеріали судового доручення повернуто до суду із відміткою про його виконання та вручення 19.11.2020р. Відповідачу позовну заяву із доданими до неї документами; ухвалу Господарського суду Львівської області від 09.04.2019р. про відкриття провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; ухвалу Господарського суду Львівської області від 08.07.2020р. про відкладення підготовчого засідання та зупинення провадження у справі №914/470/19; виклик (Повідомлення) про день судового розгляду; відкласти підготовче засідання на 21.01.2021р. з нотаріально засвідченим перекладом вказаних документів на німецьку мову.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція 1950 року) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Зокрема, «право на публічний розгляд», передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає право на «усне слухання». І це право було б позбавлене смислу, якби сторона у справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана до суду таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Порушенням права на справедливий суд визнавався судовий розгляд без повідомлення особи за її відомим місцем проживання (пункт 97 та інші рішення у справі «Schmidt v. Latvia» від 27 квітня 2017 року). У § 87 у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01) Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. «Ruiz-Mateos v. Spain», рішення від 23 червня 1993 року, серія A, № 262, с. 25, параграф 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», рішення від 27 жовтня 1993 року, серія A, № 274, с. 19, параграф 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, параграф 38).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Як видно із зазначеного вище, дотримання процесуального механізму належного повідомлення учасників справи є необхідною і важливою умовою для забезпечення та реалізації завдань та принципів правосуддя.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Також суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2019р. у справі №913/879/17, від 21.05.2020р. у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020р. у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021р. у справі №911/3142/19, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновків про повідомлення Відповідача про відкриття провадження у справі, а також про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті у встановлені чинним процесуальним Законом порядку та спосіб, а також надання Учасникам справи достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2018р. у справі №910/33054/15.

Разом з цим, судом враховується, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника Відповідача за наявними у справі документами.

Позиція Позивача:

Позивач, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 2108,73 євро суми основного боргу з оплати поставленої Позивачем та отриманої Відповідачем продукції за контрактом про переробку давальницької сировини від 24.11.2017р. №4 та 11,61 євро трьох відсотків річних за порушення порядку і строку оплати Продукції за період з 28.12.2018р. по 04.03.2019р., що становить 64834,26грн.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю з огляду на наступне.

24.11.2017р. між Приватним підприємством «Наттекс» (надалі Позивач, Виконавець) та Фірмою Nattex Germany e.K (надалі Відповідач, Замовник) укладено Контракт про переробку давальницької сировини №4 (надалі Контракт), за умовами якого (п.1.1. Контракту) предметом Контракту є діяльність Виконавця по здійсненню операцій з давальницькою сировиною, а власне виготовлення (пошиття) матраців, чохлів, наматрацників, надалі «Продукція», з наданого Замовником матеріалу поролонових блоків, масажних систем, тканини, надалі Матеріал.

Відповідно до п.1.2. Контракту номенклатура та вартість давальницької сировини визначається згідно додатку №1 до Контракту. Номенклатура та вартість готової Продукції визначається згідно додатку №3 до Контракту.

Згідно п.2.1. Контракту поставка Матеріалу здійснюється партіями автомобільним транспортом на умовах DAP с.Волиця-Гніздичівська.

Пунктом 2.2. контракту передбачено, що поставка готової Продукції здійснюється партіями автомобільним транспортом на умовах EXW с.Волиця-Гніздичівська.

При поставках Сторони керуються правилами Інкотермс-2010 (п.2.3. Контракту).

Відповідно до п.п.3.1., 3.2. Контракту Замовник зобов`язувався оплатити Виконавцю встановлену ціну за одиницю виробу згідно калькуляції. Загальна сума Контракту 70000 євро.

Згідно п.4.1. Контракту Замовник зобовязується своєчасно постачати матеріал, необхідний для виготовлення продукції згідно умов даного Контракту.

Пунктами 5.1.1. та 5.1.2. Контракту Сторонами встановлено, що Виконавець зобовязується виготовити продукцію з наданого Замовником Матеріалу за 90 днів з дати поставки матеріалів і передати її Замовнику; використовувати при виконанні своїх зобов`язань по даному Контракту власні матеріали та матеріали Замовника.

Згідно п.6.1. Контракту Замовник зобов`язувався оплатити вартість виконаних робіт по виготовленню кожної окремої партії Продукції протягом 10 банківських днів з дати її відвантаження.

Пунктом 6.2. Контракту Сторонами погоджено, що валюта платежу по Контракту Євро. Замовник здійснює оплату банківським переводом в Євро на розрахунковий рахунок Виконавця.

Відповідно до п.7.1. Контракту приймання-здача товару здійснюється в пункті в с.Волиця-Гніздичівська на території України. Товар вважається таким, що зданий Виконавцем та прийнятий Замовником по кількості згідно товаросупроводжуючих документів.

Пунктом 12.1. Контракту Сторонами встановлено, що Сторони несуть відповідальність за свої зобов`язання, зазначені в цьому Контракті, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п.12.3. Контракту розбіжності, що можуть виникнути внаслідок Контракту, повинні вирішуватись шляхом переговорів. У разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, вони вирішуються при арбітражному суді Торгово-промислової палати України.

Згідно п.13.1. Контракту всі зміни і доповнення мають силу, якщо вони викладені в письмовій формі та підписані Сторонами. Контракт складено у двох ідентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін. Термін дії Контракту становить 1 рік з моменту його підписання Сторонами. Контракт, переданий факсимільним (електронним) зв`язком, має силу оригіналу до моменту обміну оригіналами.

Додатком від 24.11.2018р. до Контракту Сторонами погоджено внести зміни до п.13.1. Контракту та викласти його в наступній редакції:

« 13.1. Інші умови. Цей Контракт може бути пролонгований за згодою двох сторін. Всі зміни і доповнення мають силу, якщо вони викладені в письмовій формі та підписані Сторонами. Даний Контракт складено у двох ідентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін. Термін дії Контракту становить 1 рік 6 місяців з моменту його підписання Сторонами. Даний Контракт, переданий факсимільним (електронним) зв`язком, має силу оригіналу до моменту обміну оригіналами».

Вказаний Контракт та Додаток до нього підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Контракту.

Рахунком-проформою від 12.12.2018р. №2 до Контракту Позивачем визначено кількісні і якісні показники Продукції, яка виготовляється за Контрактом, а також її ціну та вартість послуги з її виготовлення. Так, загальна вартість послуг, які надаються Виконавцем Замовнику згідно Рахунку-проформи від 12.12.2018р. №2, становить 2108,73 євро.

Позивачем взяті на себе договірні зобов`язання виконано належним чином, надано Відповідачу відповідні послуги із виготовлення Продукції із наданих Відповідачем Матеріалів згідно Контракту та 12.12.2018р. передано перевізнику вказану Продукцію за Інвойсами-проформами №2 та №3, що підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) від 12.12.2018р. №696354 та Вантажно-митною декларацією (форма МД-2) від 13.12.2018р. №UA209120/2018/027074.

Відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання із оплати наданих Позивачем послуг не виконано, внаслідок чого утворився борг в розмірі 2108,73 євро.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 2108,73 євро суми основного боргу з оплати поставленої Позивачем та отриманої Відповідачем продукції за контрактом про переробку давальницької сировини від 24.11.2017р. №4 та 11,61 євро трьох відсотків річних за порушення порядку і строку оплати Продукції за період з 28.12.2018р. по 04.03.2019р., що станом на день підписання позовної заяви (04.03.2019р.) становить 64834,26грн.

В обґрунтування розміру еквіваленту розміру заявлених позовних вимог Позивачем долучено до матеріалів роздруківку з веб-сайту Національного банку України, згідно якої офіційно встановлений на 04.03.2019р. курс обміну євро до гривні становить 3057,7292грн. за 100 євро.

Щодо здійсненого Сторонами в п.13.1. Контракту арбітражного застереження суд зазначає наступне.

Згідно з п.12.1. Контракту, сторони несуть відповідальність за свої зобов`язання, зазначені в цьому Контракті, згідно з чинним законодавством України.

Згідно ст.7 Закону України Про міжнародний комерційний арбітраж арбітражна угода це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України Про міжнародний комерційний арбітраж суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Звернення до арбітражу - це право, а не обов`язок сторони, яке реалізовується у встановленому порядку (стаття 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж"), а підсудність суду справи з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Приписами ч.3 ст.2 Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень, яка набула чинності для України з 10 січня 1961 року, передбачено: Суд Договаривающегося Государства, если к нему поступает иск по вопросу, по которому стороны заключили соглашение, предусматриваемое настоящей статьей, должен, по просьбе одной из сторон, направить стороны в арбитраж, если не найдет, что упомянутое соглашение недействительно, утратило силу или не может быть исполнено.

У п.5 роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002р. «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» передбачено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - аd hос). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (п.3 ст.2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958).

Арбітражна угода не може бути виконана, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує.

Відповідно до п.12.3 Контракту, у разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, вони вирішуються при арбітражному суді Торгово- Промислової палати України.

Як встановлено судом і, у п.12.3 Контракту визначено компетентний орган - Арбітражний суд Торгово-Промислової палати України, який не існує.

Таким чином, враховуючи те, що сторони у п.12.3 Контракту чітко не визначили, який саме орган має вирішувати спір, що не дозволяє суду встановити істинні наміри сторін щодо арбітражного механізму вирішення спору, тому суд приходить до висновку, що арбітражна угода не може бути виконана сторонами, а тому спір підлягає вирішенню господарським судом.

Крім того, згідно ч.1 ст.5 Закону України Про міжнародне приватне право у випадках, передбачених законом учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України Про міжнародне право у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору застосовується право відповідно до ч.ч.2,3 ст.32 цього Закону.

Частинами 2, 3 ст.32 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно п.7 ч.1 ст.44 Закону України "Про міжнародне приватне право" стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину для змісту договору підряду є підрядник.

Контрактом (у п.п.2.2 п.2) передбачено, що поставка готової продукції здійснюється партіями автомобільним транспортом на умовах ЕХW с.Волиця-Гніздичівська, України.

При поставках Сторони керуються Правилами INCOTERMS-2010.

Термін EXW (Франко завод), відповідно до зазначених Правил, означає, що продавець вважається таким, що виконав свої обов`язки з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому місці. Продавець не відповідає за завантаження товару на транспортний засіб, а також за митне очищення товару для експорту.

Відтак, місцем виконання Контракту є с.Волиця-Гніздичівська (Україна, Львівська область, Жидачівський район).

Відповідно до ч.5 ст.29 ГПК України позови у справах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що даний господарський спір підлягає розгляду в Господарському суді Львівської області.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Визначаючи правову природу правовідносин, що склалися у сторін в ході виконання даного Контракту, суд приходить до висновку про те, що такий Контракт має ознаки договору підряду, за яким відповідно до ст.837 ЦК України одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Крім того, укладений між сторонами Контракт, враховуючи, що ним врегульовано правовідносини сторін щодо поставки виготовленої продукції, також містить елементи договору поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст.712 ЦК України, згідно якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором, який містить у своєму складі елементи договору підряду та договору поставки товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт укладення між Сторонами Контракту та надання Позивачем Відповідачу послуг за ним на суму 2108,73 євро, що, згідно доводів Позивача, станом на час підписання позовної заяви (04.03.2019р.) становить 64479,25грн., відсутності заперечення Відповідача як проти факту укладення Контракту, так і щодо виконання Сторонами зобов`язань за ним, а також доказів повного чи часткового виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати наданих Позивачем послуг з виготовлення Продукції з наданих Відповідачем Матеріалів згідно Рахунку-проформи від 12.12.2018р. №2 становить 2108,73 євро, а відтак, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2108,73 євро суми основного боргу є мотивованими і обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

При цьому, щодо визначення Позивачем вираженого у грошовій одиниці України гривні грошового еквіваленту суми позовних вимог суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019р. у справах №373/2054/16-ц і №464/3790/16-ц та від 23.10.2019р. у справі № 723/304/16-ц, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.11.2020р. у справі №910/1997/18 та від 13.01.2021р. у справі №922/46/20, що, відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно ч.2 вказаної статті у випадку, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Як вбачається заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено в п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що абзацом другим частини першої статті 6 Закону передбачено порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті. У позовах про стягнення іноземної валюти ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Згідно ч.1 ст.171 ГПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до ч.7 ст.116 ГПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як вбачається із відмітки календарного штемпеля відділення поштового звязку про прийняття цінного листа з описом вкладення за ідентифікатором 985 до пересилки, Позивачем позовну заяву передано до пересилки 13.03.2019р.

Як встановлено судом із офіційного веб-сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=13.03.2019&period=daily) станом на 13.03.2019р. офіційний курс обміну євро до гривні становив 2972,0396грн. за 100 євро.

З врахуванням наведеного, а також висновків суду про мотивованість та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2108,73 євро суми основного боргу суд зазначає, що грошовий еквівалент заявленої до стягнення суми коштів в іноземній валюті у гривні повинен був визначатись Позивачем не станом на день підписання позовної заяви, а станом на день подання її до суду і становить 62672,29грн. (2972,0396 / 100 х 2108,73).

При цьому, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019р. у справі №373/2054/16 та від 16.01.2019р. у справі №464/3790/16-ц.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 11,61 євро 3% річних за період з 28.12.2019р. по 04.03.2020р. суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку 3% річних за заявлений Позивачем період суд встановив, що такі проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періоду її існування та приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки з оплати наданих згідно Контракту послуг.

Відтак, сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних за порушення порядку і строку оплати Відповідачем наданих Позивачем послуг за заявлений Позивачем період становить 11,76 євро.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 11,61 євро 3% річних мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю в межах заявлених позовних вимог.

Суд зазначає про те, що суд самостійно не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а станом на момент вирішення спору по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача суми 3% річних Позивачем не подавалось і не заявлялось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача суми 3% річних здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2021».

При цьому, з врахуванням доводів мотивувальної частини рішення щодо визначення грошового еквіваленту іноземної валюти у гривні суд зазначає, що грошовий еквівалент заявленої до стягнення з Відповідача на користь Позивача суми трьох відсотків річних станом на день подання позову становить 345,05грн. (2972,0396 / 100 х 11,61).

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balanceofprobabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доведеність належними, достатніми, допустимими, достовірними та вірогідними доказами факту укладення між Сторонами Контракту, виконання його умов зі сторони Позивача, порушення Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати наданих Позивачем послуг з виготовлення Продукції з наданих Відповідачем Матеріалів згідно Рахунку-проформи від 12.12.2018р. №2, доведеність суми основного боргу, беручи до уваги відсутність заперечення Відповідача як щодо факту виникнення між Сторонами договірних правовідносин і прийняття наданих Позивачем послуг, так і щодо наявності та розміру основного боргу, перевіривши розрахунок суми основного боргу та трьох відсотків річних за завлений Позивачем період, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2108,73 євро суми основного боргу з оплати наданих Позивачем послуг, що за офіційним курсом гривні до євро станом на 13.03.2019р. становить 62672,29грн. та 11,61 євро трьох відсотків річних, що за офіційним курсом гривні до євро станом на 13.03.2019р. становить 345,05грн., є мотивованими та обґрунтованими, а позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2019 рік встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року для працездатних осіб в розмірі 1921 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 1921грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору та зазначає, що вказаний розрахунок не позбавляє Позивача права доводити інший фактичний розмір понесених Позивачем судових витрат у справі.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 01.04.2019р. №178 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 1921грн. Оригінал вказаного платіжного доручення є додатком №1 до заяви Позивача від 03.04.2019р. б/н (вх. №14197/19 від 04.04.2019р.)

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що абзацом другим частини першої статті 6 Закону передбачено порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті. У позовах про стягнення іноземної валюти ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову й визначається сума судового збору, що підлягає сплаті: для нерезидентів (за їх бажанням) - в іноземній валюті, для інших платників - у гривнях. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачується раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову (абзац третій частини першої статті 6 Закону).

Як встановлено судом із офіційного веб-сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=13.03.2019&period=daily) станом на 01.04.2019р. офіційний курс обміну євро до гривні становив 3056,9427грн. за 100 євро.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що ціна позову станом на день сплати судового збору (01.04.2019р.) становить 64817,58грн. (3056,9427 / 100 х 2120,34), а відтак, сума судового збору, належного до сплати за подання такої позовної заяви до господарського суду становить 1921грн. (64817,58 х 1,5%, але не менше 1921грн. і не більше 672350грн.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 1921грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 1921грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1921грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 180, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 837 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фірми Nattex Germany e.K (AuracherWeg 5A, Weinberg (Aurach), FreistaatBayern, 91589 Aurach, Bundesrespublic Deutschland) на користь Приватного підприємства Наттекс (81741, Львівська область, Жидачівський район, с.Волиця-Гніздичівська, вул.Польова, буд.9; ідентифікаційний код: 36738293) 2108,73 євро суми основного боргу, що за офіційним курсом гривні до євро станом на 13.03.2019р. становить 62672,29грн., 11,61 євро трьох відсотків річних, що за офіційним курсом гривні до євро станом на 13.03.2019р. становить 345,05грн. та 1921грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 05.04.2021р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок