РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.04.2021Справа № 910/9314/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання частково недійсним пункту договору

Суддя Гумега О.В.

секретар судового засідання

Музиченко В.О.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Лисенко В.О. на підставі довіреності № 14-330 від 22.12.2020

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання частково недійсним пункту 6.1 Договору № 16-486-Н купівлі - продажу природного газу від 28.10.2016 року (абзаци 3, 6, 7, 8).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладаючи спірний Договір на визначених в пункті 6.1 умовах, враховуючи механізм виділення та перерахування коштів, встановлений законодавчими актами України, сторони завідомо розуміли неможливість виконання та проведення розрахунків за природний газ на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій в строки, встановлені вказаним договором, у зв`язку з чим Договір №16-486-Н купівлі - продажу природного газу від 28.10.2016 року підлягає визнанню недійсним у відповідній частині пункту 6.1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2018 №910/9314/18 (суддя ОСОБА_1) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 15.08.2018.

03.08.2018 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

15.08.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

23.08.2018 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло заперечення щодо клопотання про зупинення провадження у справі.

31.08.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

03.09.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог від 31.08.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 №910/9314/18 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" про зупинення провадження у справі задоволено, зупинено провадження у справі №910/9314/18 до вирішення по суті справи №826/9959/18.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі №910/9314/18, суд дійшов висновку, що дана справа є пов`язаною зі справою №826/9959/18, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва, оскільки при розгляді справи №826/9959/18 буде вирішено питання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 року №853, що має суттєве значення для розгляду даної справи, оскільки напряму впливає на обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2018 ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі №910/9314/18 залишено без змін.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 № 05-23/768 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/9314/18, у зв`язку з прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 05.03.2019 № 662/0/15-19 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва у відставку".

Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2019 справу №910/9314/18 передано на розгляд судді Гумезі О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2020 постановлено прийняти справу № 910/9314/18 до провадження судді Гумеги О.В., зобов`язано учасників справи повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі №910/9314/18.

15.12.2020 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, відповідно до якого відповідач повідомив суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі №910/9314/18, просив поновити провадження у справі №910/9314/18. Зокрема зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2020 у справі № 826/9959/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020, було відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 року №853 "Про внесення змін до пункту 20 Примірного договору купівлі-продажу природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій". Ухвалою Верховного Суду від 07.12.2020 касацій ну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 у справі № 826/9959/18 було повернуто особі, яка її подала.

Судом встановлено, що станом на час подання відповідачем клопотання про поновлення провадження у справі, повним найменуванням юридичної особи відповідача (ідентифікаційний код 20077720) є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Враховуючи наведене, суд визначив вірне повне найменування відповідача як Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 поновлено провадження у справі № 910/9314/18, призначено підготовче засідання у справі на 25.01.2021 о 10:00 год.

11.01.2021 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 17.12.2020. За змістом наведених пояснень відповідач просив суд визнати причину пропуску строку для подання письмових пояснень поважною та поновити відповідачу строк для їх подання, прийняти до розгляду та долучити до матеріалів справи дані письмові пояснення, здійснювати розгляд справи з урахуванням даних письмових пояснень.

Підготовче засідання, призначене на 25.01.2021, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Гумеги О.В. на лікарняному.

З 16.01.2021 по 22.02.2021 суддя Гумега О.В. перебувала на лікарняному.

Після виходу судді Гумеги О.В. з лікарняного суд дійшов висновку при призначення розгляду даної справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 призначено підготовче засідання у справі на 10.03.2021 о 12:00 год.

У підготовче засідання, призначене на 10.03.2021, з`явився представник відповідача. Представник позивача у підготовче засідання, призначене на 10.03.2021, не з`явився, про дату, час і місце цього засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Судом враховано, що ухвалою від 23.02.2021 явка учасників справи у підготовче засідання була визнана не обов`язковою.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у підготовчому засіданні 10.03.2021 за відсутності позивача (його представника).

У підготовчому засіданні, призначеному на 10.03.2021, суд розпочав вчинення дій, визначених частиною другою статті 182 ГПК України, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Суд поновив відповідачу строк для подання та долучив до матеріалів справи письмові пояснення, подані представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 17.12.2020, які надійшли через відділ діловодства суду 11.01.2021.

Відповідно до п. 3, 10 ч. 2 ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви, вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Судом встановлено, що матеріали справи містять не вирішену заяву про уточнення позовних вимог від 31.08.2018, подану представником позивача через відділ діловодства суду 03.09.2018.

Враховуючи, що позивачем не подано заяв або клопотань про відмову від такої заяви, у підготовчому засіданні 10.03.2021 судом розглянуто заяву позивача про уточнення позовних вимог від 31.08.2018, згідно якої позивач просить суд визнати недійсним абзац 8 пункту 6.1 Договору № 16-486-Н купівлі - продажу природного газу від 28.10.2016 року, укладеного між сторонами, повністю, а саме: сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати, надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк.

Виходячи зі змісту поданої позивачем заяви про уточнення позовних вимог від 31.08.2018, а також змісту раніше поданої позовної заяви від 12.07.2018 та конкретних обставин справи, суд розцінює подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог від 31.08.2018 як заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши таку заяву позивача, суд прийняв її до розгляду.

У підготовчому засіданні, призначеному на 10.03.2021 суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.04.2021 о 11:00 год.

У судове засідання, призначене на 05.04.2021, з`явився представник відповідача. Представник позивача не з`явився, про дату, час і місце цього засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Судом враховано, що ухвалою від 10.03.2021 явка учасників справи у підготовче засідання була визнана не обов`язковою.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 05.04.2021 за відсутності позивача (його представника).

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судовому засіданні 05.04.2021 судом здійснювався розгляд справи по суті, під час якого судом було заслухано вступне слово представника відповідача. Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У судовому засіданні 05.04.2021 судом здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів. Представник відповідача виступив з промовою (заключним словом).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 05.04.2021 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

28.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 16-486-Н, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати покупцеві у 2016-2017 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору (далі - Договір купівлі-продажу природного газу № 16-486-Н від 28.10.2016 або Договір).

Відповідно до п. 1.2 Договору природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу (абз. 1 п. 6.1 Договору).

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу (абз. 2 п. 6.1 Договору).

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 (Офіційний вісник України, 2005, № 2, ст. 88) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк (абз. 3 п. 6.1 Договору).

Вартість фактично переданого газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу (абз. 4 п. 6.1 Договору).

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу (абз. 5 п. 6.1 Договору).

Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев`яноста) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватись в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 (Офіційний вісник України, 2005, № 2, ст. 88), має бути здійснений до закінчення 90 (дев`яностого) дня який відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк (абз. 6 п. 6.1 Договору).

Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту (абз. 7 п. 6.1 Договору).

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк (абз. 8 п. 6.1 Договору).

Згідно з п. 11.1 Договору цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 жовтня 2016 року, і діє в частині продажу природного газу до 31 березня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.08.2018, яка прийнята судом до розгляду, позивач зазначив, що абзац 8 пункту 6.1 Договору суперечить Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2005 № 20; Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688; Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, оскільки визначає строки оплати спожитого газу, в той час, як на оплату газу за пільговими та субсидованими категоріями споживачів розраховується держава у визначеному нормативними актами порядку.

Позивач стверджує, що відповідно до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187 (Положення № 187), на позивача покладено обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам і він не має права відмовити споживачам у застосуванні пільгового режиму оплати природного газу, вимагати від споживачів оплати в частині оформленої пільги/субсидії, застосування штрафних санкцій до споживачів за прострочення бюджетного фінансування на оплату пільг та субсидій, а Порядок № 20 встановлює окремий порядок проведення розрахунків відповідно до правил бюджетного законодавства. Позивач самостійно не може впливати на строки проведення розрахунків, а своєчасність здійснення оплати напряму залежить від складного механізму виділення коштів державою на покриття пільг та субсидій, при цьому відмовитись від постачання природного газу побутовим споживачам позивач не може.

Крім того, позивач вказує, що укладаючи Договір на визначених у пункті 6.1 умовах, враховуючи механізм виділення та перерахування коштів, сторони завідомо розуміли неможливість виконання та проведення розрахунків за природний газ на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій в строки, встановлені Договором, тобто ані позивач, ані відповідач не могли передбачити реального настання правових наслідків, які обумовлені оспорюваним в частині пунктом Договору, позивач посилається на фіктивність договору.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач вчинив ряд дій, що свідчать про схвалення та прийняття правочину до виконання (підписав акти приймання-передачі природного газу, оплатив спожитий природний газ за Договором); для укладення договору було взято за основу Примірний договір купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу зі спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.0.7.2016 № 444; при укладенні Договору позивач не заперечив проти умов п. 6.1 Договору; на сьогодні Договір закінчив свою дію як в частині реалізації газу, так і в частині проведення розрахунків, заборгованість за переданий природний газ відсутня; господарський суд має право визнати недійсною лише частину договору (за наявності підстав для цього) виключно тоді, якщо обставини справи свідчать про можливість укладення договору і без включення недійсної частини; однак умови договору, що встановлюють строк та порядок розрахунку, є однією з істотних умов, що унеможливлює укладення договору без даної частини, відтак відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог; спірний пункт договору жодним чином не суперечить положенням Цивільного кодексу України і іншим нормам чинного законодавства України; наявність укладеного між сторонами Договору свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір і що зовнішній вираз їх волі (волевиявлення) відповідав внутрішній волі.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ст. 13 Конституції України).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.08.2018) про визнання недійсним абзацу 8 пункту 6.1 Договору купівлі - продажу природного газу № 16-486-Н від 28.10.2016.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно з частиною першою статті 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (окремої частини договору) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Частиною 7 ст. 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Як встановлено судом, 28.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 16-486-Н, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати покупцеві у 2016-2017 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору (а.с. 12-14 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Сторони, укладаючи Договір купівлі-продажу природного газу № 16-486-Н від 28.10.2016, в тому числі і в частині спірних умов, за взаємною згодою визначили його умови на власний розсуд, з урахуванням примірного договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2016 № 444, з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 853, що не протирічить вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що при укладенні Договору купівлі-продажу природного газу № 16-486-Н від 28.10.2016 сторонами було погоджено предмет договору, порядок та умови передачі, порядок обліку газу, ціну, порядок та умови проведення розрахунків, відповідальність сторін та інші умови відповідно до статті 265 ГК України, статей 655, 712 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір купівлі-продажу природного газу газу № 16-486-Н від 28.10.2016, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Абзацом 8 пункту 6.1 Договору визначено, що сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Так, згідно з п. 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2005 № 20 яка була чинна в період дії Договору (аналогічні норми кореспондуються з Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 (далі - Порядок № 493/688), який був чинним в період дії Договору) визначено, що для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку.

Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності.

Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ПАТ "Укртрансгаз", державне підприємство "Енергоринок", виробники електроенергії та вугледобувні підприємства підписують з учасниками розрахунків спільні протокольні рішення протягом п`яти робочих днів.

До розрахунків включаються нараховані суми пільг лише в межах обсягів фактичного використання (споживання) ресурсів (товарів, послуг) відповідно до довідки, що надається постачальниками ресурсів (товарів, послуг).

Учасник розрахунку має право відмовитися від підписання спільного протокольного рішення виключно за умови відсутності боргу перед учасником за товари/послуги, який планується погасити відповідно до цього Порядку.

При цьому, пунктом 1.3 Порядку № 493/688 визначено, що схеми розрахунків узгоджують відповідні департаменти фінансів спільно з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг). Відповідні органи Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) контролюють проведення розрахунків від початку розрахунків до зарахування податків до Державного бюджету України або на рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

У п. 2.5 Порядку № 493/688 зазначено, що не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники, розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення. Виділення коштів здійснюється лише за наявності платіжних доручень, наданих усіма учасниками розрахунків до Казначейства та органів Казначейства.

В той же час, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. (частини 2-3).

Отже, якщо сторонами договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо предмету, ціни, строку виконання зобов`язання, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Виходячи з аналізу статей 6, 627, 629 ЦК України слід дійти висновку, що умовами договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено порядок проведення розрахунків, зокрема передбачено, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк, тому такі умови договору не суперечать вимогам діючого законодавства України.

Встановлення у Договорі такого порядку проведення розрахунків не суперечить приписам ст. 627 ЦК України, якою визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, оскільки останні можуть бути змінені в установленому чинним законодавством порядку в процесі виконання договору.

Крім того, суд звертає увагу, що на виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу № 16-486-Н від 28.10.2016 відповідач передав, а позивач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується Актами приймання - передачі природного газу від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016, від 31.01.2017, від 28.02.2017, від 31.03.2017 (а.с. 17-19 т. 1). Також з матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорено те, що позивачем у повному обсязі виконано умови Договору та оплачено весь обсяг поставленого відповідачем газу. Наведене свідчить про прийняття позивачем умов Договору та подальше його схвалення шляхом повного виконання умов Договору щодо оплати.

За таких підстав, суд доходить висновку, що абзац 8 пункту 6.1 Договору не суперечить актам цивільного законодавства, а виконання умов цього договору шляхом прийняття природного газу, здійснення оплати за отриманий товар на умовах, визначених цим договором, свідчить про погодження та прийняття сторонами усіх умов оспорюваного договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що оспорюваний в частині правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вказані обставини спростовують доводи позивача про укладення сторонами фіктивного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь - який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та держаної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Прийняття позивачем умов Договору, у т.ч. п. 6.1 Договору в оспорюваній частині, та подальше його схвалення шляхом повного виконання умов Договору щодо прийняття обсягів природного газу, підписання Актів приймання-передачі газу, повної оплати свідчить про належне виконання сторонами своїх зобов`язання та не підтверджує фіктивність правочину, укладення його на умовах, що завідомо свідчать про те, що ані позивач, ані відповідач не могли передбачити реального настання правових наслідків такого правочину.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, у постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/9094/18, які є подібними до даної справи № 910/9314/18.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позивач належними засобами доказування не довів наявності підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним в оспорюваній частині, наведені позивачем доводи щодо невідповідності абз. 8 п. 6.1 Договору нормам закону та твердження про фіктивність правочину є безпідставними та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства, спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним абз. 8 п. 6.1 Договору є безпідставними та недоведеними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивач у позовній заяві зазначив, що окрім судового збору за подання позовної заяви, він не поніс та не очікує понести інші судові витрати у зв`язку із розглядом справи.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в позові повністю та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 07.04.2021

Суддя Гумега О.В.