ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"30" березня 2021 р. Cправа № 902/1706/13(902/959/20)

Господарський суд Вінницької області в складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Поцалюк Н.В., розглянувши в приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали

за позовом: Арбітражного керуючого Микитьона Віктора Васильовича в інтересах банкрута - ФОП Бойдаченка Антона Павловича

до: ОСОБА_1

про витребування майна

в межах справи № 902/1706/13

за заявою: Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк"

до: Фізичної особи-підприємця Бойдаченко Антона Павловича

про банкрутство

за участю:

представника арбітражного керуючого Микитьона В.В.: Луценка Р.М.

представника ОСОБА_1 : Ліфанової Л.М.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває справа № 902/1706/13 за заявою АТ "ОТП Банк" про банкрутство ФОП Бойдаченка Антона Павловича.

Провадження у справі перебуває на стадії ліквідаційної процедури боржника.

10.01.2014 року судом винесено постанову про визнання боржника банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою від 18.12.2019 року ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Микитьона В.В.

30.09.2020 року від ліквідатора ФОП Бойдаченка А.П. - арбітражного керуючого Микитьона В.В. на електронну адресу суду надійшла позовна заява б/н від 29.09.2020 року (вх. № 01-36/690/20) до ОСОБА_1 про витребування майна по справі № 902/1706/13.

Згідно Витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи №902/1706/13(902/959/20) передано на розгляд судді Тісецькому С.С.

Також, ухвалою від 01.10.2020 року відмовлено в задоволенні, викладеної у позовній заяві б/н від 29.09.2020 року (вх.№01-36/690/20), заяви ліквідатора ФОП Бойдаченка А.П. арбітражного керуючого Микитьона В.В. про вжиття заходів забезпечення позову по справі №902/1706/13(902/959/20), повністю.

В подальшому, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 року ухвалу Господарського суду Вінницької області від 01.10.2020 року у справі №902/1706/13(902/959/20) скасовано. Прийнято нове рішення, яким заяву арбітражного керуючого Микитьона В.В. про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

Відповідно до вимог ч.ч. 6, 7 ст. 176 ГПК України, 01.10.2020 року судом було здійснено запит до відповідного органу реєстрації щодо надання відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача - гр. ОСОБА_1

12.10.2020 року до суду від Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради надійшла довідка № 47841 від 06.10.2020 року про реєстрацію місця проживання гр. ОСОБА_1 .

Ухвалою від 19.10.2020 року призначено підготовче засідання з розгляду вищевказаної позовної заяви в межах справи № 902/1706/13 на 17.11.2020 року. Витребувано від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу магазину з прибудовою, за адресою АДРЕСА_1 , укладеного 14.05.2020 року, № 629.

Ухвалою від 17.11.2020 року призначено підготовче засідання з розгляду вищевказаної позовної заяви в межах справи № 902/1706/13 на 23.12.2020 року. Повторно витребувано докази від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В.

04.12.2020 року до суду від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. на виконання вимог ухвали суду від 17.11.2020 року надійшли витребувані докази.

Ухвалою від 23.12.2020 року відкладено підготовче засідання з розгляду позовної заяви до ОСОБА_1 про витребування майна у справі № 902/1706/13(902/959/20), в межах справи № 902/1706/13 на 14.01.2021 року.

14.01.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає.

22.02.2021 року до суду від представника відповідача надійшло пояснення по справі (заява про застосування строків позовної давності).

22.02.2021 року до суду від представника арбітражного керуючого Микитьона В.В. надійшло заперечення на відзив відповідача на позов.

Ухвалою суду від 22.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу з розгляду позовної заяви б/н від 29.09.2020 року (вх. № 01-36/690/20) ліквідатора ФОП Бойдаченка А.П. - арбітражного керуючого Микитьона В.В. до ОСОБА_1 про витребування майна по справі № 902/1706/13(902/959/20) в межах справи № 902/1706/13 - до судового розгляду по суті на 30.03.2021 року.

Ухвалою від 29.03.2021 року задоволено заяву арбітражного керуючого Микитьона В.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалено забезпечити участь арбітражного керуючого Микитьона В.В. або його уповноваженого представника у судовому засіданні, призначеному на 30.03.2021 року в режимі відеоконференції.

В судове засідання на визначену дату з`явились представники позивача та відповідача.

В ході розгляду справи представник позивача надав пояснення щодо заявлених позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі та просив позов задоволити.

Представник відповідача щодо позовних вимог заперечила, з підстав викладених у відзиві та поясненнях по справі; також підтримала заяву про застосування строків позовної давності.

Представник позивача щодо заяви про застосування строків позовної давності заперечив.

Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали позову, надавши юридичну оцінку поданих до справи доказів, суд встановив наступне.

За змістом позовної заяви та наданих доказів, вбачається наступне.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 05.08.2015 року, окрім іншого визнано недійсними договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :02:064:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що посвідчений 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курановою О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2940 та договір дарування магазину з прибудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що був посвідчений 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курановою О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2941.

Вказана ухвала суду у встановленому законом порядку не оскаржена та набрала законної сили.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року у справі № 127/5621/16-ц витребувано від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 , такі об`єкти права власності:

1. земельну ділянку, кадастровий номер :02:012:0016, площею 0,1125 га, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

2. земельну ділянку, кадастровий номер :02:064:0033, площею 0,0488 га, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

3. земельну ділянку, кадастровий номер :01:010:0023, площею 0,0793 га, за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

4. приміщення, магазин-кафе, з офісними, підсобними і побутовими приміщеннями, загальною площею 378,3 кв м за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

5. магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

6. житловий будинок, загальною площею 305,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

Постановою Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 127/5621/16-ц вказане рішення залишено в силі.

Згідно рішення Вінницької міської ради № 71 від 25.12.2015 року, вулицю АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_1.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, все зазначене майно підлягає продажу, в порядку визначеному Кодексу України з процедур банкрутства, та за рахунок коштів отриманих від його продажу відповідно буде здійснюватись задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство ФОП Бойдаченка Антона Павловича.

Однак, як встановлено арбітражним керуючим в ході здійснення ліквідаційної процедури, 14.05.2020 року магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 було відчужено поза волею власника (банкрута) та без відома арбітражного керуючого іншій особі.

Так, зокрема, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 225692956 від 26.09.2020 року, магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_2 був проданий ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, серія та номер: 629, виданий 14.05.2020 року, видавник: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В.

При цьому, ні банкрут ОСОБА_3 особисто, ні арбітражний керуючий, який призначений ліквідатором банкрута не відчужували та не укладали з ОСОБА_1 вищевказаного договору.

На момент придбання відповідачем спірного майна, власником вказаного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значився ОСОБА_2 - син банкрута ОСОБА_3 .

Тобто, відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника майна не відповідали дійсності, оскільки спростовувались заочним рішенням Вінницького міського суду від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц, згідно якого з 21.06.2016 року власником спірного майна фактично був вже не ОСОБА_2 , а його батько - ОСОБА_3 , який визнаний банкрутом господарським судом та щодо якого здійснюється ліквідаційна процедура.

При цьому, повний текст заочного рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц міститься в єдиному державному реєстрі судових рішень, за посиланням: http://reestr.court.gov.ua/Review/58692035.

Отже, відповідач при необхідності мала можливість шляхом пошуку за ключовими словами в єдиному державному реєстрі судових рішень довідатися про те, що відчужуване майно, яке вона має намір купити хоча і зареєстроване за ОСОБА_2 , однак йому насправді не належить відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц. Тобто, ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна не був власником вищевказаного майна і відповідач могла і повинна була це знати, оскільки відомості з єдиного державного реєстру судових рішень є загальнодоступними.

Також, посилаючись на норми ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та судову практику, позивач зазначає, що не дивлячись на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був запис про власника спірного майна ОСОБА_2 , пріоритет над вказаними записами має правовстановлюючий документ, яким спростовується такий запис, а саме - заочне рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц, текст якого міститься в єдиному державному реєстрі судових рішень.

Посилаючись на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, позивач просить суд витребувати від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 магазин з прибудовою за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

Відповідач у відзиві на позовну заяву щодо задоволення позовних вимог заперечує, з наступних підстав.

Відповідач придбала спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, який 14.05.2020 року посвідчений Терещенко В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 629.

При вчинені нотаріальної дії, приватний нотаріус перевірила документи, що підтверджують право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, що відчужувалося (для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства) та перевірила наявність речових прав на вказане майно на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно відомостей, що містилися в Державному реєстрі речових прав право власності на майно зареєстроване за ОСОБА_2 . Також вказаний факт визнає арбітражний керуючий, який вказує у позовній заяві, що на момент придбання відповідачем спірного майна, власником вказаного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значився ОСОБА_2 - син ОСОБА_3 .

Доводи арбітражного керуючого про те, що відчужуване майно, хоча і зареєстроване за ОСОБА_2 , однак насправді йому не належить відповідно до заочного рішення суду, є необґрунтованими та незаконними, а саме такими, що суперечать вимогам ст. 334 ЦК України та ст. ст. 3, 4 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідач не знала і не могла знати, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати вказане майно або мав інші обмеження щодо розпорядження спірним майном, оскільки відповідно до п. 2.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні правочинів про відчуження нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При укладені договору купівлі-продажу спірного майна, нотаріус не виявила ніяких заборон відчуження або арешту майна, тому відповідач є добросовісним набувачем.

Твердження арбітражного керуючого про те, що відповідач могла і повинна була знати, що ОСОБА_2 не є власником цього майна, оскільки повний текст заочного рішення Вінницького міського суду міститься в єдиному державному реєстрі судових рішень, який є загальнодоступним, є незаконними.

Відповідач є добросовісним набувачем, що підтверджується викладеними у відзиві обставинами і фактами та наданими на їх підтвердження доказами.

ОСОБА_3 допустив вибуття спірного майна з його володіння з власної волі, оскільки знехтував своїм цивільним обов`язком реєстрації права власності на нерухоме майно, обов`язковість якого встановлена Цивільним кодексом України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Після визнання господарським судом 05.08.2015 року договору дарування спірного майна недійсним та витребування майна від попереднього власника за рішенням місцевого суду від 21.06.2016 року, ні ОСОБА_3 , ні арбітражний керуючий, до моменту відчуження спірного майна у 2020 році, не вчинили ніяких дій з приводу реєстрації пава власності на вказане майно, чи виконання рішення суду щодо повернення власнику майна, чи накладення будь-яких обмежень щодо розпорядження чи користування цим майном.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю ОСОБА_3 (власника) та арбітражного керуючого, допущеною в рамках процедури необхідної при вчинені правочинів з нерухомим майном з метою запобігання шахрайства та обов`язковість якої встановлена чинним законодавством України.

Також, відповідачем у поясненні по справі заявлено про застосування строків позовної давності, із зазначенням про те, що позивачу було відомо про порушення його прав принаймні на дату - 21.06.2016 року, дату постановлення заочного рішення Вінницьким міським судом, і щонайменше з цієї дати починає перебіг строку позовної давності для звернення з даним позовом.

Позивач у запереченні на відзив відповідача вказує, що твердження останнього щодо бездіяльності ОСОБА_3 та арбітражного керуючого щодо державної реєстрації права власності на відчужене майно - не відповідають дійсності, оскільки по-перше, рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року набрало законної сили лише після прийняття Постанови Верховного Суду України від 21.08.2018 року, якою було залишене в силі вказане рішення, а по-друге, арбітражний керуючий після отримання належної копії рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року неодноразово звертався до державного реєстратора для державної реєстрації права власності на спірне майно, однак з невідомих причини в реєстрації права власності рішенням державного реєстратора було незаконно відмовлено, що підтверджується відповідними рішеннями.

При цьому, стосовно іншого незареєстрованого до цього часу нерухомого майна, яке також витребовувалось згідно рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року, то державні реєстратори незаконно з невідомих причин повторно відмовляють в державній реєстрації до цих пір, що підтверджується відповідними новими рішеннями державного реєстратора.

Отже, з наведеного вбачається, що позивач не нехтував своїми обов`язками в частині державної реєстрації за ним спірного нерухомого майна, оскільки здійснював і до цього часу здійснює дії, спрямовані на державну реєстрацію права власності на все майно, що зазначене в рішенні Вінницького міського суду від 21.06.2016 року.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУ з процедур банкрутства).

Частина 1 ст. 2 КУ з процедур банкрутства передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно п. 1, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень КУ з процедур банкрутства, цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом. З дня введення в дію цього Кодексу визнати такими, що втратили чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Враховуючи наведене, КУ з процедур банкрутства введено в дію з 21.10.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 2 КУ з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Так, судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 05.08.2015 року, окрім іншого, визнано недійсними договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :02:064:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що посвідчений 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курановою О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2940 та договір дарування магазину з прибудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що був посвідчений 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курановою О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2941.

Вказана ухвала суду у встановленому законом порядку не оскаржена та набрала законної сили.

При цьому, в ухвалі від 05.08.2015 року у справі № 902/1706/13, суд дійшов висновку, що боржник - ФОП Бойдаченко А.П. напротязі року до порушення справи про банкрутство №902/1706/13 та після порушення даної справи, на підставі договорів безоплатно здійснив відчуження нерухомого майна за рахунок якого можливе виконання боргових зобов`язань боржника перед кредитором та прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, в зв`язку з чим, наявні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з врахуванням заяви про уточнення вимог.

Окрім того, за змістом вищевказаної ухвали суду, розглянувши вимогу кредитора щодо витребування з володіння ОСОБА_2 зазначених у заяві про уточнення вимог земельних ділянок, приміщень та житлового будинку, суд звернув увагу на те, що відповідачем за вимогою стосовно витребування майна у даному спорі є фізична особа.

За цих обставин, в ухвалі від 05.08.2015 року суд дійшов висновку про припинення провадження у справі № 902/1706/13 в частині заяви щодо витребування з володіння ОСОБА_2 земельних ділянок, приміщень та житлового будинку на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, якою було визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Водночас, судом встановлено, що арбітражний керуючий ОСОБА_4 звернувся до Вінницького міського суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ПАТ "ОТП Банк" та на стороні відповідача ОСОБА_5 про витребування майна.

Так, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року у справі № 127/5621/16-ц витребувано від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 , такі об`єкти права власності:

1. земельну ділянку, кадастровий номер :02:012:0016, площею 0,1125 га, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

2. земельну ділянку, кадастровий номер :02:064:0033, площею 0,0488 га, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

3. земельну ділянку, кадастровий номер :01:010:0023, площею 0,0793 га, за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

4. приміщення, магазин-кафе, з офісними, підсобними і побутовими приміщеннями, загальною площею 378,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

5. магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

6. житловий будинок, загальною площею 305,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

При цьому, даним заочним рішенням суду встановлено, що сторонами договорів дарування були ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , особа, яка незаконно отримала у власність від ОСОБА_3 майно. Тобто, на момент відчуження майна ОСОБА_3 був власником, однак втратив своє право власності внаслідок укладення договорів дарування, які в подальшому були визнані недійсними ухвалою Господарського суду Вінницької області від 05.08.2015 року у справі № 902/1706/13.

Разом з тим, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30.03.2017 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року у справі №127/5621/16-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким: у задоволені позову арбітражного керуючого Василика Віталія Валентиновича до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ПАТ "ОТП Банк" та на стороні відповідача ОСОБА_5 про витребування майна відмовлено.

В подальшому, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.08.2018 року у справі №127/5621/16-ц, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30.03.2017 року скасовано, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року залишено в силі.

У вищевказаній постанові Верховного Суду зазначено, що розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що останній власник спірного майна, яке належало ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки є рідним сином ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_5 , а тому знав чи міг знати про процедуру банкрутства ФОП Бойдаченка А.П. та необхідність включення такого майна до ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів.

До того ж, як свідчать наявні в матеріалах справи відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 набув права власності на спірне майно на підставі договорів дарування, тобто на безоплатній основі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування від ОСОБА_2 у власність ФОП ОСОБА_3 спірних об`єктів нерухомості та земельних ділянок. Суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, та надав їм відповідну юридичну оцінку, а тому ухвалене ним рішення про задоволення позову арбітражного керуючого Василика В. В. є законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, встановлені вказаним вище заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц обставини щодо витребування від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 спірного майна, є преюдиціальними в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України під час розгляду позовної заяви ліквідатора боржника у справі № 902/1706/13(902/959/20).

Таким чином згідно даного судового рішення було встановлено неправомірність перебування у власності ОСОБА_2 згаданого нерухомого майна та відповідно було поновлено право власності ОСОБА_3 (позивача за позовом/банкрута у справі про банкрутство) на таке майно, в тому рахунку і на майно, що є предметом спору у даній справі - магазин з прибудовою за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

Водночас, 14.05.2020 року між ОСОБА_2 , від імені якого за дорученням діяла ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір, за умовами якого, продавець передав у власність (продав), а покупець - набула у власність (купила) належну продавцю магазин з прибудовою під номером АДРЕСА_2 ), (надалі - нерухомість).

Нерухомість, що відчужується належить продавцю, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., 09.10.2014 року за реєстром № 2497, дублікат якого виданий 11.02.2020 року за реєстром № 386. Право власності зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01.

Згідно документів, що посвідчують право власності на вищезазначену нерухомість, в цілому вона складається з: магазину з прибудовою літ. "А", загальною площею 177,9 кв.м., огорожі № 1.

Вказана нерухомість розташована на земельній ділянці площею 0,0488 га в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки :02:064:0033, яка відчужується одночасно із нерухомістю, яка на ній розташована.

За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 142 320,00 грн. Гроші представник продавця отримала від покупця повністю до підписання цього договору. Вказана ціна є погодженою сторонами, остаточною та будь-яким змінам чи доповненням не підлягає. Представник продавця стверджує, що не має ніяких майнових претензій до покупця щодо розрахунку за продану нерухомість (п. 2.1).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 629.

Наведене також стверджується наявною у матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 225692956 від 26.09.2020 року, згідно якої магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 629, виданий 14.05.2020 року, видавник: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В.

Відтак, наразі право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_1 .

Поряд з цим, як стверджує позивач, ні банкрут ОСОБА_3 особисто, ні арбітражний керуючий (ліквідатор банкрута) не відчужували та не укладали з відповідачем вищевказаного договору, що також стверджується змістом самого договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року.

Як стверджує відповідач, при укладенні згаданого договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року, приватним нотаріусом було перевірено документи, що підтверджують право власності ОСОБА_2 на відчужуване нерухоме майно, та перевірено наявність речових прав на вказане майно на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно відомостей, що містилися на той час в Державному реєстрі речових прав право власності на майно, спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Поряд з цим, як зазначено раніше, судовими рішеннями у справі № 127/5621/16-ц були встановлені обставини неправомірності перебування у власності ОСОБА_2 , зокрема, спірного нерухомого майна та наявність підстав для його витребування у власність ОСОБА_3 .

Отже, беручи до уваги те, що спірне нерухоме майно перебувало у власності ОСОБА_2 неправомірно, відтак подальше його відчуження останнім у власність ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 14.05.2020 року суперечить вищевказаним судовим рішенням, які були чинними на момент укладення відповідного договору.

Принагідно, суд звертає увагу на те, що вищевказані відомості про право власності відповідача на спірне майно були внесені у період чинності заочного рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц (набрало законної сили 21.08.2018 року згідно постанови Верховного Суду від 21.08.2018 року по вказаній справі), яким вирішено витребувати від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18, пункт 1 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Правові висновки щодо статусу відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме та необхідності застосування частини другої статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у вирішенні питань, пов`язаних з правом власності на майно, викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17, від 03.04.2018 у справі № 922/1645/18.

За цих обставин, існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про власника спірного майна ОСОБА_2 , та в подальшому внесення запису про нового власника - ОСОБА_1 , на підставі укладеного між даними особами договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року, не є підставами, які підтверджують набуття відповідачем права власності на спірне майно, оскільки згідно наведених вище правових висновків Верховного Суду та обставин справи, пріоритет над вказаним записом має правовстановлюючий документ, яким спростовується такий запис, а саме - заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року у справі № 127/5621/16-ц, що набрало законної сили ще 21.08.2018 року.

Приписами ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно, ст. 386 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14).

Такий же висновок висвітлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року по справі №488/5027/14-ц.

У своїй постанові від 20.02.2020 року по справі № 922/719/16, Верховний Суд вказав, що в разі, коли відчуження майна відбулося іншою особою після правочину, вчиненого боржником у підозрілий період з такою іншою особою ("кредитор" у розумінні статті 20 Закону про банкрутство) і визнаного недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 20 Закону про банкрутство, ліквідатор боржника не позбавлений права заявити вимоги про витребування майна в останнього набувача відповідно до статті 388 ЦК України, звернення ліквідатора боржника із заявою в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту порушених прав боржника, відповідає повноваженням ліквідатора боржника та не суперечить меті Закону про банкрутство.

Так, згідно п. 12 ч. 1 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на викладене вище, зважаючи на встановлені факти неправомірності перебування у власності ОСОБА_2 спірного майна, яке належить боржнику - ОСОБА_3 та його відчуження у власність відповідача за договором купівлі-продажу від 14.05.2020 року, суд приходить до висновку щодо наявності порушених прав боржника та правових підстав для звернення ліквідатора боржника до суду із позовною заявою по справі № 902/1706/13(902/959/20) про витребування майна.

За наведених вище обставин та положень закону, суд дійшов висновку про задоволенння позовних вимог про витребування від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 нерухомого майна - магазину з прибудовою за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01, у повному обсязі.

Обґрунтованість та правомірність заявлених вимог підтверджуються наданими та дослідженими судом письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, що в свою чергу спростовує заперечення відповідача щодо позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що під час розгляду даної справи представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, із посиланням на те, що позивачу було відомо про порушення його прав принаймні на дату - 21.06.2016 року, дату постановлення заочного рішення Вінницьким міським судом, і щонайменше з цієї дати починає перебіг строку позовної давності для звернення з даним позовом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 цього кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.03.2020 року по справі № 10/5026/995/2012, в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів Боржника.

В основу конструкції частини першої статті 261 ЦК України покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено, тобто носія права, а не іншої особи, у тому числі якій за законом надано повноваження із захисту цього права (у справах про банкрутство цією особою є арбітражний керуючий).

А тому, Суд дійшов висновку, що у разі пред`явлення позову у межах справи про банкрутство як особою, право якої порушене (боржником), так і в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою (арбітражним керуючим) перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила; оскільки в протилежному випадку має місце безпідставне наділення арбітражного керуючого як особи, що у справі про банкрутство діє від імені боржника, особливим статусом з наданням тим самим боржнику як носію права у спорі не передбаченої нормами закону переваги перед іншими учасниками цього спору у захисті своїх прав та інтересів, зокрема, обмежує протилежну сторону спору у захисті своїх прав та інтересів щодо предмета спору, і, відповідно, ставить її у нерівне становище перед суб`єктом звернення - боржником/арбітражним керуючим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/18 зроблено висновок про застосування норми права згідно якого за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення статті 267 ЦК України.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Отже визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Суд зазначає, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16.

У наведеній постанові від 26.11.2019 справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Отже початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно.

Саме ця остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 має враховуватись судами під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.04.2020 року у справі № 10/Б-743.

Водночас, відповідач заявляючи про застосування строків позовної давності також посилається на те, що початок перебігу позовної давності відліковується з моменту коли позивач дізнався про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно.

При цьому, відповідач вказує, що перебіг позовної давності у даному випадку починається щонайменше з 21.06.2016 року, дати постановлення заочного рішення Вінницьким міським судом по справі № 127/5621/16-ц.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц було саме витребувано у власність ОСОБА_3 спірне майно від ОСОБА_2 .

Як зазначалось вище, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року по справі № 127/5621/16-ц набрало законної сили 21.08.2018 року згідно постанови Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 127/5621/16-ц.

На переконання суду, твердження відповідача щодо початку перебігу позовної давності не відповідають встановленим обставинам справи та відповідач помилково пов`язує дату прийняття заочного рішення Вінницьким міським судом Вінницької області у справі 127/5621/16-ц про витребування майна у власність банкрута з моментом коли позивач дізнався про вибуття майна до іншої особи (згідно наведеної вище судової практики), оскільки таким рішенням було відновлено право власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно.

Таким чином, у позивача, за наявності заочного рішення Вінницького міського суду від 21.06.2016 р. у справі № 127/5621/16-ц, яке набрало законної сили 21.08.2018 року, до моменту укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу (14.05.2020 року) - були відсутні підстави вважати, що спірне майно вибуло з його власності до іншої особи та відповідно відсутні були і підстави для звернення до суду з позовом про витребування такого майна.

При цьому, як вказано у позовній заяві, ліквідатором в ході здійснення ліквідаційної процедури було встановлено про відчуження спірного майна поза волею банкрута та без відома ліквідатора.

Згідно відомостей Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 225692956 від 26.09.2020 року, спірне майно було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 14.05.2020 року.

Враховуючи наведене вище, перебіг позовної давності за позовними вимогами, що є предметом даного спору, починається з моменту коли позивач дізнався про факт відчуження нерухомого майна, а саме з моменту отримання Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 225692956 від 26.09.2020 року.

Таким чином, строк позовної давності за позовними вимогами про витребування від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 магазину з прибудовою за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01, позивачем не пропущено, а позов пред`явлено до суду в межах строку позовної давності.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог у даній справі, в зв`язку з чим, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що ліквідатором боржника вчинялись дії щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, однак державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації права власності, що підтверджується наданими до заперечення на відзив рішеннями державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на майно за боржником: № 48306856 від 20.08.2019 року, № 48307296 від 20.08.2019 року, №56169814 від 15.01.2021 року, № 56169662, за заявами, що були подані до державного реєстратора представником ліквідатора банкрута та банкрутом ФОП Бойдаченком А.П.

Крім того, обставини стосовно невжиття ліквідатором банкрута у даній справі заходів щодо реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за банкрутом ФОП Бойдаченком Антоном Павловичем на виконання судового рішення у справі № 127/5621/16-ц, вже були предметом судового розгляду у справі 902/1706/13.

Так, ухвалою суду від 12.11.2019 року, окрім іншого, відмовлено у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" від 16.01.2019р. (клопотання вх. №02.1-36/34/19 від 16.01.2019 року) в частині вимог про визнання неналежним виконання обов`язків ліквідатора Фізичної особи-підприємця Бойдаченка Антона Павловича арбітражним керуючим Василиком Віталієм Валентиновичем у справі №902/1706/13 та в частині вимог про припинення виконання арбітражним керуючим Василиком Віталієм Валентиновичем повноважень ліквідатора Фізичної особи-підприємця Бойдаченка Антона Павловича у справі №902/1706/13.

Вказана ухвала суду у встановленому законом порядку не оскаржена та набрала законної сили 12.11.2019 року.

Як вказано в ухвалі суду від 12.11.2019 року, основою підставою скарги ПАТ "ОТП Банк" на дії та бездіяльність арбітражного керуючого Василика В.В. з вимогою припинити його повноваження є констатація невиконання з червня 2016 року по січень 2019 року Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2016 року у справі № 127/5621/16-ц, яким витребувано у власність ФОП Бойдаченко А.П. нерухоме майно.

При розгляді скарги, суд погодився з доводами арбітражного керуючого відносно вчинення активних дій, спрямованих на оформлення за ФОП Бойдаченко А.П. права власності на витребувані об`єкти нерухомого майна.

Так, з Витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 18.04.2017 року (том. 16 а.с. 22-26) вбачається, що ліквідатором 14.03.2017 року зареєстровано права власності на зазначені об`єкти нерухомості.

Також, з наданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради документів (том. 15 а.с. 139-191) судом встановлено, що 22.03.2017 року представниками ліквідатора подавалися заяви про державну реєстрацію прав; 19.04.2017 року направлено заяви про скасування такої реєстрації в зв`язку з винесенням 30.03.2017 року Рішення Апеляційного суду Вінницької області.

Отже, ліквідатором використовувались повноваження щодо реєстрації права власності, так і відносно приведення у відповідність з чинними судовими актами реєстраційний дій з огляду на результати розгляду справи № 127/5621/16-ц.

20.08.2018 року державним реєстратором відмовлено ліквідатору у вчинені дій з реєстрації за банкрутом права власності, оскільки не надано документів, які підтверджують таке право (том. 16 а.с. 27-29).

Тому, об`єктивна можливість оформити права на майно виникла у ліквідатора лише з моменту отримання повного тексту Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 127/5621/16-ц.

Постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 127/5621/16-ц складено та оприлюднено 07.09.2018 року, що відображено у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76290682).

13.09.2018 року Зборами комітету кредиторів ФОП Бойдаченко А.П. зобов`язано ліквідатора не пізніше 13.10.2018 року вчинити дії з реєстрації за банкрутом об`єктів нерухомого майна.

Оглянувши матеріали справи № 127/5621/16-ц, які надані Вінницьким міським судом Вінницької області (том. 15 а.с. 1-71), встановлено, що матеріали даної справи повернуто з Верховного суду лише 02.10.2018 року.

При цьому, процесуальний закон не встановлює обов`язку суду повідомляти сторони про повернення матеріалів справи.

Строк вчинення реєстраційної дії з реєстрації права власності становить п`ять робочих днів (ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції від 28.08.2018 року).

Отже, висловлена 13.09.2019 року вимога комітету кредиторів (том. 16 а.с. 62) стосовно строків виконання судового рішення не могла бути своєчасно виконана ліквідатором з незалежним від нього причин.

ПАТ "ОТП Банк" вказуючи на бездіяльність ліквідатора помилково спрощує процедуру оформлення права власності та невиправдано ототожнює її з дією щодо пред`явленням державному реєстратору копії судового рішення.

Наведені обставини у їх сукупності спростовують доводи відповідача щодо відсутності вчинення ліквідатором та боржником дій стосовно реєстрації права власності на майно чи виконання рішення суду щодо повернення майна власнику, в наслідок чого, на думку відповідача, позивач допустив вибуття спірного майна з його володіння з власної волі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Також, як зазначено раніше, ухвалою від 01.10.2020 року відмовлено в задоволенні, викладеної у позовній заяві б/н від 29.09.2020 року (вх.№01-36/690/20), заяви ліквідатора ФОП Бойдаченка А.П. арбітражного керуючого Микитьона В.В. про вжиття заходів забезпечення позову по справі №902/1706/13(902/959/20), повністю.

В подальшому, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 року ухвалу Господарського суду Вінницької області від 01.10.2020 року у справі №902/1706/13(902/959/20) скасовано. Прийнято нове рішення, яким заяву арбітражного керуючого Микитьона В.В. про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на магазин з прибудовою, за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

Згідно ч. 7 ст. 145 ГПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 73-79, 86, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов арбітражного керуючого Микитьона Віктора Васильовича в інтересах банкрута - ФОП Бойдаченка Антона Павловича б/н від 29.09.2020 року (вх. № 01-36/690/20) до ОСОБА_1 про витребування майна в межах справи № 902/1706/13 про банкрутство ФОП Бойдаченка Антона Павловича, задоволити повністю.

2. Витребувати від ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у власність ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) магазин з прибудовою за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.

3. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь арбітражного керуючого Микитьона Віктора Васильовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 11 від 31.01.2013 року; поштова адреса офісу: а/с 289-В, м. Київ, 01001; ідент. код НОМЕР_3 ) 2 134,80 грн. витрат на сплату судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. Ухвалу надіслати на відомі суду адреси електронної пошти: арбітражного керуючого Микитьона В.В. - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області (п. 17.5 Перехідних положень ГПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 09 квітня 2021 р.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - ФОП Бойдаченко А.П. - АДРЕСА_7 ;

3 - ОСОБА_1 - АДРЕСА_5