ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Справа № 915/1375/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Степановій С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика, пр. Богоявленський, 47, кв. 3, м. Миколаїв, 54018 ()

до відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001 (код )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601 ()

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Миколаївський окружний адміністративний суд, вул. Декабристів, буд. 41/10, м. Миколаїв, 54001 ()

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача П`ятий апеляційний адміністративний суд, проспект Гагаріна, 19-21, м. Одеса, 65039 ().

про відшкодування шкоди

за участю представників сторін:

від позивача: Бєлобородов А.А., довіреність № 7-12 від 07.12.2020 року;

від позивача: Людаєв В.В.

від відповідача: Павленко О.І., довіреність № 1425/01/27-2020 від 24.07.2020 року;

від третіх осіб: представники не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "РосКосметика" з позовною заявою до відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якій просить суд :

1. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ТзОВ РосКосметика на відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями Головного управління Національної поліції в Миколаївської області та незаконними рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду, що порушують його права, у розмірі: 12 300,00 гри., сплачених адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням юридичної допомоги; 50 000,00 грн. моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

2. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ТзОВ РосКосметика вартість витрат у сумі 7 000, 00 грн., що буде сплачена адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням юридичної допомоги при розгляді в суді справи про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями Головного управління Національної поліції в Миколаївської області та незаконними рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду, що порушують його права, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2020 року справу № 915/1375/20 призначено головуючому судді Семенчук Н.О.

На підставі розпорядження керівника апарату господарського суду Миколаївської області № 155 від 19.11.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 915/1375/20. Підставою призначення повторного автоматизованого розподілу справи № 915/1375/20 є тимчасова непрацездатність головуючої судді Семенчук Н.О.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020 року справу № 915/1375/20 призначено головуючому судді Олейняш Е.М.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 24.11.2020 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю РосКосметика (вх. № 14431/20 від 13.11.2020 року) до відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування шкоди залишено без руху.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 14.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 18.01.2021 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.01.2021 року відкладено підготовче засідання по справі на 15.02.2021 року. Залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державну казначейську службу України; Миколаївський окружний адміністративний суд; П`ятий апеляційний адміністративний суд.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 15.02.2021 повернуто заявнику ТзОВ Роскосметика заяву (вх. № 2213/21 від 12.02.2021).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 15.02.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі на 03.03.2021 року.

17.02.2021 року до господарського суду Миколаївської області від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх. № 2504/21), в якій позивач просить суд:

1. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ТзОВ РосКосметика на відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями Головного управління Національної поліції в Миколаївської області та незаконними рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду, що порушують його права, у розмірі: 12 300,00 гри., сплачених адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням юридичної допомоги; 1 200 000,00 грн. моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

2. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ТзОВ РосКосметика вартість витрат у сумі 7 000, 00 грн., що буде сплачена адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням юридичної допомоги при розгляді в суді справи про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями Головного управління Національної поліції в Миколаївської області та незаконними рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду, що порушують його права, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

3. Визнати належним відповідачем Державу Україна в особу Головного управління Національної поліції в Миколаївської області.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 03.03.2021 року заяву в частині збільшення розміру позовних вимог прийнято судом до розгляду. В задоволенні заяви в частині визнання належним відповідачем Державу Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, судом відмовлено, оскільки приписами ГПК не передбачено такої процесуальної дії як визнання відповідача належним.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 03.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 915/1375/20 та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 24.03.2021 року.

Треті особи явку повноважних представників в судові засідання 15.02.2021, 03.03.2021 та 24.03.2021 року не забезпечили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. 113-115, 165, 171, 173, 175-177).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача П`ятий апеляційний адміністративний суд в письмових поясненнях щодо позову просив суд розгляд справи здійснити за відсутності представника. Клопотання судом задоволено.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників третіх осіб.

В судовому засіданні 24.03.2021 року судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

2.1. Правова позиція позивача.

Позивач зазначає, що предметом спору є вимога про відшкодування шкоди.

Підставою позову позивачем зазначено, що 28.08.2017 року ТзОВ РосКосметика (позивач) звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївської області про визнання дій його співробітників, які не затримали 21.08.2017 року транспортний засіб MAN 26.2939973 державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 і знаходиться у розшуку на підставі постанови головного державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лялюк С.В. ВП № 53966307 від 24.05.2017 року, неправомірними та зобов`язати відповідача вчинити певні дії щодо негайного розшуку та тимчасового затримання вказаного транспортного засобу.

Позивач зазначає, що вищезазначені неправомірні дії Головного управління Національної поліції в Миколаївської області та незаконні рішення Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду порушили права позивача та завдали йому шкоди, а саме: у розмірі 12 300, 00 грн., сплачених адвокату Беліку В.Г. за подання юридичної допомоги та у розмірі 50 000, 00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 56 Конституції України, рішенням Конституційного Суду, ст. 16, 23, 1166, 1176 ЦК України, ст. 1-4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, практикою Верховного Суду.

В судовому засіданні 24.03.2021 року представником позивача щодо питання суду в чому саме полягає шкода, завдана саме юридичній особі та її розмір, усно зазначив, що: «Судова практика в Україні, у зв`язку із внесенням змін у процесуальні кодекси, надає можливість апеляційній інстанції виносити будь-яке рішення з порушенням закону і в цьому випадку, якщо справа малозначна, то касаційний суд не розглядає її, оскільки справа малозначна. Представник позивача зазначив, що позивач намагається поновити свої права, встановивши розмір моральної шкоди в повному розмірі при якій, якщо позивач дійде до касаційного суду, то суд не відмовить у розгляді, оскільки справа вже не малозначна. Тому, позивач повинен був збільшити моральну шкоду для того, щоб мати можливість звернутись до касаційного суду. Крім того, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що протягом 3-х років позивач намагається поновити права за завдану шкоду, як за фізичні, так і за моральні страждання, за те, що позивач доводив свою правоту 3 (три) роки (цитата підтверджується звукозаписом протоколу судового засідання від 24.03.2021).

2.2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

У відзиві на позовну заяву (вх. № 177/21 від 06.01.2021) та запереченні на відповідь на відзив (вх. № 2318/21 від 15.02.2021) відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити та зазначає, що вимоги позивача Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області не визнаються.

В обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що поняття матеріальної шкоди, яку помилково вважає позивач як виплату на правову допомогу визначено ст. 22 ЦК України. Оплата адвокату Бєліку В.Г. в сумі 12 300 грн. за надання правової допомоги по адміністративним справам № 814/1793/17 та № 400/866/19 не відноситься до моральної та майнової шкоди в розумінні цивільного чи господарського права, а відносяться до судових витрат, розподіл яких здійснюється судом, що приймав рішення по адміністративній справі.

Щодо питання моральної шкоди, то відповідач зазначає, що матеріалами позовної заяви не підтверджується заподіяння позивачу, як такої моральної шкоди.

Заперечення обґрунтовані приписами ст. 11, 16, 22, 23, 94, 1167, 1173 ЦК України, ст. 123 ГПК України, ст. 139, 252 КАС України та постановою пленуму ВСУ від 13.03.1995 № 4.

2.3. Правова позиція третьої особи Державної казначейської служби України.

Третя особа не скористалась наданим ст. 168 ГПК України правом на подання письмових пояснень щодо позову або відзиву.

2.4. Правова позиція третьої особи Миколаївського окружного адміністративного суду.

Третя особа не скористалась наданим ст. 168 ГПК України правом на подання письмових пояснень щодо позову або відзиву.

2.5. Правова позиція третьої особи П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Третя особа в письмових поясненнях (вх. № 1685/21 від 04.02.2021) зазначає, що предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень шляхом невнесення інформації до спеціальних баз даних, що спричинило неповернення майна, належного позивачеві, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди.

При цьому, неправомірність дій (бездіяльності) органу державної влади має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Таким чином, рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року має преюдиційне значення та шкода інтересам позивача спричинена внаслідок неправомірних дій управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Пояснення обґрунтовані приписами ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

29.08.2017 року ТзОВ РосКосметика (позивач) звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївської області про визнання дій співробітників Головного управління Національної поліції в Миколаївської області щодо не затримання 21.08.2017 року транспортного засобу MAN 26.2939973 державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 і знаходиться у розшуку на підставі постанови головного державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лялюк С.В. ВП № 53966307 від 24.05.2017 року, неправомірними та зобов`язання відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївської області вчинити певні дії щодо негайного розшуку та тимчасового затримання вказаного транспортного засобу (арк. 10-12).

Позовні вимоги по адміністративному позову ТзОВ Роскосметика обґрунтовано наступним.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30.04.2017 у цивільній справі № 22-ц/784/681/17 задоволено позов ТОВ «Роскосметика» до фізичної особи ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуто з останнього, як власника джерела підвищеної небезпеки 16 182 грн. шкоди та 2893 грн. судових витрат.

ТзОВ «Роскосметика» зазначає, що є стягувачем у виконавчому провадженні № 53966307 по стягненню з ОСОБА_1 шкоди.

Постановою державного виконавця від 24.05.17 по цьому виконавчому провадженню було оголошено у розшук автомобіль боржника MAN 26.2939973 державний номер НОМЕР_2 .

21.08.17 представниками ТзОВ Роскосметика було самостійно розшукано зазначений автомобіль та за телефоном « 102» викликано представників поліції. Проте, співробітниками Головного управління Національної поліції Миколаївської області тимчасове затримання транспортного засобу боржника не здійснено, чим порушено права позивача ТзОВ Роскосметика, у зв`язку з чим останній звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.10.2017 року по справі № 814/1793/17 в задоволенні позову відмовлено (арк. 13-16).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2017 року по справі № 814/1793/17 апеляційну скаргу ТзОВ «Роскосметика» залишено без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.10.2017 року залишено без змін (арк. 17-20).

Постановою Верховного Суду від 14.05.2018 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2017 по справі № 814/1793/17 скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2018 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.10.2017 року залишено без змін (арк. 32-36).

Постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року касаційну скаргу ТзОВ «Роскосметика» задоволено повністю. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.10.2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2018 року в цій справі скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (арк. 21-31).

За результатами нового розгляду вищевказаній адміністративній справі присвоєно новий номер № 400/866/19.

За результатами нового розгляду рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року по справі 400/866/19 позов ТзОВ «Роскосметика» до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Управління патрульної поліції м. Миколаєва Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за участю третіх осіб: головного державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої службі Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лялюк Світлани Вікторівни, ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Зобов`язано Управління патрульної поліції м. Миколаєва Департаменту патрульної поліції Національної поліції України вчинити дії щодо розшуку та тимчасового затримання транспортного засобу боржника, відповідно до інформації, що поставлена на облік до бази даних до інформаційної підсистеми «Гарпун» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції» на підставі постанови головного державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої службі Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лялюк С.В. від 05.07.2019 р. ВП № 53966307.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції м. Миколаєва Департаменту патрульної поліції Національної поліції України судовий збір у сумі 561,33 грн. на користь ТзОВ "Роскосметика" (арк. 48-54).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року апеляційну скаргу ТОВ « Роскосметика» задоволено повністю.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ТзОВ «Роскосметика» про визнання протиправною бездіяльності управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо невнесення інформації про розшук транспортного засобу боржника до бази даних ІІПС «Армор» та ухвалено в цій частині нове рішення, яким задоволено позов в цій частині.

Визнано протиправною бездіяльність управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо невнесення інформації про розшук транспортного засобу MAN 26/2939973 державний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності боржнику Печеному Є.М., до бази даних ІІПС «Армор» згідно з постановою Головного державного виконавця Вітовського районного ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Лялюк С.В. від 24 травня 2017 року ВП №53966307.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТзОВ «Роскосметика» судові витрати у сумі 4 602,92 грн.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року залишено без змін (арк. 55-61).

Ухвалою КАС у складі Верховного Суду від 28.02.2020 відкрито касаційне провадження за скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 400/866/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Управління патрульної поліції м. Миколаєва Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, треті особи: головний державний виконавець Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Печений Є. М. про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Станом на день розгляду даної господарської справи касаційне провадження по вищевказаній адміністративній справі № 400/866/19 триває.

Судом по даній господарській справі також встановлено наступні обставини.

28.08.2017 року між адвокатом Бєліком В.Г. (адвокат) та ТзОВ «Роскосметика» укладено договір про надання правової допомоги адвокатом (арк. 62).

Відповідно до п. 1.1 договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в відновленні прав ТзОВ «Роскосметика», які порушені Головним управлінням Національної поліції щодо не затримання 21.08.17р. транспортного засобу MAN 26.2939973 державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності Печеному Євгену Михайловичу.

Також адвокат повинен надавати правову допомогу ТОВ «Роскосметика», якщо її права будуть порушені суддями при розгляді адміністративного позову.

Відповідно до п. 2.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань і може бути розірваний згідно вимог чинного законодавства України.

Відповідно до п. 3.1 договору за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. договору, замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 12 300 грн.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

На підтвердження факту прийому клієнтом юридичних послуг, наданих адвокатом з 28 серпня 2017 року по 03.03.2020р., за договором про надання правової допомоги від « 28» серпня 2017 року складено Акт від 03.03.2020 року приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом до договору про надання правової допомоги від 28.08.2017 року (арк. 63).

Відповідно до п. 2 Акту клієнт здійснив перевірку наданих адвокатом послуг і підтверджує, що згідно з визначеними в ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, ЦПК, КПК, КК, ЦК України адвокат здійснив:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань кримінального кодексу України.

2) складання Адміністративного позову від 28.08.17р.

3) складання Апеляційної скарги від 22.11.17р. справа 814/1793/17.

4) складання Заяви від 04.01.19р. За вих. № 04/1/19 про стан розгляду справи в касаційному суді (справа 814/1793/17).

5) складання Заяви від 02.01.19 за вих. № 2-01 про розгляд справи в режимі відеоконференції.

6) складання Касаційної скарги від 17.01.18р. справа 814/1793/17.

7) складання Відповіді на відзив вих № 16-04 справа 400/866/19.

8) складання Клопотання від 11.05.19р. № 11-05 справа 400/866/19.

9) складання Заяви про зміну предмету позову від 24.06.19р. за № 24-06 справа 400/866/19.

10) складання Заяви про розподіл судових витрат від 12.08.19 р. за № 12-08 справа 400/866/19.

11) складання Апеляційної скарги від 11.09.19 р. за № 11-09 справа 400/866/19.

12) складання Пояснення від 28.10 № 28-10.

13) складання Клопотання № 12-02 від 12.02.19 р.

14) складання Заяви від 03.01.20 р. вих. № 3-01 про надання виконавчого документу справа 400/866/19.

15) складання Заяви від 14.01.20 р. вих. № 14-01 про виправлення помилки суду в виконавчому листі справа 400/866/19.

16) складання Заяви від 31.01.20 р. Вих. № 31-01 про розгляд питання ухвалення додаткового рішення без участі представника.

17) складання Заяви від 07.02.20 р. Вих. № 7-02 про внесення виправлення в судове рішення справа 400/866/19.

Загальна оплата послуг адвоката у вказаний вище період з без ПДВ складає 12 300 грн.

Акт підписано та скріплено печатками сторін.

03.03.2020 року ТзОВ «Роскосметика» перераховано на рахунок адвоката Бєліка В.Г. грошові кошти в сумі 12 300, 00 грн., із зазначенням призначення платежу «оплата послуг адвоката згідно договору № б/н від 28.208.2017 р. по рах № 3/РК-3 від 02.03.2020», що підтверджується платіжним дорученням № 1336 від 03.03.2020 року на суму 12 300, 00 грн. (арк. 64).

Вищезазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

ІV. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Предметом позову у даній справі є заявлені позивачем ТзОВ Роскосметика позовні вимоги про стягнення шкоди, а саме:

- понесених під час розгляду адміністративної справи витрат на юридичну допомогу;

- моральної шкоди.

Підставою позову позивачем зазначено неправомірність дій Головного управління Національної поліції в Миколаївської області та незаконність рішень Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду.

Грошові кошти позивач просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

За загальними положеннями, передбаченими ч. 1, 2, 4 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає.

Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України) (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Дії (бездіяльність) відповідачів, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою за заподіянням шкоди є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України) (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).

Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 1176 Цивільного кодексу України було висловлено Верховним Судом України у постанові від 22.06.2017 у справі № 6-501цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, постанові КГС ВС від 17.09.2020 у справі № 912/1374/19; постанові КГС ВС від 23.06.2020 у справі № 910/10399/18).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею) (постанова Другої судової палати КЦС ВС від 22.12.2020 у справі № 686/24223/17 (провадження 61-327св19).

Велика Палата Верховного Суду відхилила аргумент скаржника про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій норм Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Суди попередніх інстанцій правильно спростували посилання позивача на норми цього Закону як на підставу відшкодування шкоди. Закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб (п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17).

Закон України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду регулює відносини з відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, саме громадянину, а не юридичній особі (п. 30 постанови КГС Верховного Суду від 09.04.2019 року у справі № 910/23364/17).

4.1. Щодо позовних вимог в частині відшкодування шкоди у розмірі 12 300,00 грн., сплачених адвокату у зв`язку з поданням юридичної допомоги.

Спір в частині стягнення 12 300 грн. виник з приводу відшкодування у судовому порядку за правилами господарського судочинства за рахунок Державного бюджету України витрат на правову допомогу, сплачену позивачем ТзОВ Роскометика, під час розгляду адміністративної справи № 814/1793/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат в адміністративній справі врегульований ст. 139 КАС України.

У резолютивній частині рішення (постанови) суд зазначає, зокрема, про розподіл судових витрат (пункт 2 частини п`ятої статті 246, підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 322, підпункти «б» і «в» пункту 4 частини першої статті 356 КАС України). Суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не вирішив питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 252 КАС України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.05.2019 року по справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19) по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» до Одеського апеляційного адміністративного суду про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням суду, а саме сплаченого судового збору в адміністративній справі № 814/1793/17, надала наступні висновки щодо застосування норм права, згідно з якими:

Судові витрати, понесені в адміністративній справі, зокрема і сплачений судовий збір, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок бюджетних асигнувань адміністративного суду, рішення якого було скасоване в адміністративній справі судом вищої інстанції. Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КАС України (п. 32 постанови);

Питання про розподіл судових витрат, зокрема судового збору, понесених під час розгляду адміністративної справи, вирішує у встановленому процесуальним законом порядку відповідний адміністративний суд, а не загальний суд у позовному провадженні за правилами цивільного судочинства (п. 33 постанови).

За правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц).

Суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, не належить до числа суб`єктів, з бюджетних асигнувань якого сторона цієї справи може за її позовом у цивільній справі стягнути судові витрати, зокрема судовий збір, як відшкодування шкоди навіть у випадку скасування рішення зазначеного суду в адміністративній справі судом вищої інстанції.

Судові витрати, понесені в адміністративній справі, зокрема і сплачений судовий збір, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок бюджетних асигнувань адміністративного суду, рішення якого було скасоване в адміністративній справі судом вищої інстанції. Отже, до спірних відносин не можуть застосовуватися приписи статті 1176 ЦК України та Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду № 266/94-ВР. Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КАС України. Тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що цей спір не може розглядатися за правилами цивільного судочинства (близький за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 86 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 661/3699/16-ц) (п. 19, 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 489/5045/18).

За правилами цивільного судочинства витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, відносяться до судових витрат та питання їх відшкодування вирішується судом під час розгляду справи по суті.

Вказане свідчить про те, що витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридичну допомогу не є збитками і не підлягають відшкодуванню на підставі ст. 22 ЦК України.

Висновки викладено в постанові КЦС ВС від 27.03.2019 № 227/5793/15-ц (провадження № 61-36097св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 583/2565/15-ц (провадження № 61-8961св18).

Судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц).

Враховуючи, що позивач ТзОВ Роскосметика у даній господарській справі заявив до стягнення понесені в адміністративній справі № 814/1793/17 витрати на правову допомогу саме як шкоду, тобто визначивши предмет спору як стягнення шкоди, суд дійшов висновку не про закриття провадження у даній справі, а про відмову в позові в цій частині, оскільки судові витрати, понесені в адміністративній справі, не є шкодою, а їх розподіл вирішує у встановленому процесуальним законом порядку відповідний адміністративний суд.

4.2. Щодо позовних вимог в частині відшкодування 1 200 000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3-6 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ділова репутація - сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, торговельних марок та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг (абз. 3 п. 5 інформаційного листа ВГСУ Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію від 28.03.2007 № 01-8/184).

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб`єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами статей 1166 та 1167 ЦК. Положення цих норм щодо конкретних категорій поширювачів інформації можуть бути конкретизовані в окремих законах (абз. 1 п. 6 інформаційного листа ВГСУ Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію від 28.03.2007 № 01-8/184).

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (постанова КГС ВС від 23.06.2020 у справі № 910/10399/18).

У вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, завданої юридичній особі, господарський суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясовувати, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяні йому втрати немайнового характеру та чим (якими доказами) він обґрунтовує розмір відшкодування такої шкоди, що підлягає стягненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що моральна шкода у розмірі 50 000 грн., яка є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинна призводити для її збагачення, тобто для відшкодування душевних та психічних страждань позивача в результаті, коли позивач протягом 28 місяців доказував у судах неправомірність дій Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та незаконність рішень Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду.

В заяві про збільшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з 50 000 грн. до 1 200 000 грн. позивачем зазначено, що моральна шкода у розмірі 1 200 000 грн., яка є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинна призводити для її збагачення, тобто для відшкодування душевних та психічних страждань позивача в результаті, коли позивач протягом 28 місяців доказував у судах неправомірність дій Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та незаконність рішень Миколаївського окружного адміністративного суду і Одеського апеляційного адміністративного суду.

Усно в судовому засіданні 24.03.2021 представник позивача зазначив, що моральна шкода полягає у моральних та душевних стражданнях працівників юридичної особи, у зв`язку з неможливістю отримати кошти від боржника під час виконання судового рішення в цивільній справі. Розмір моральної шкоди в сумі 1 200 000 грн. визначено позивачем, виходячи з критерію малозначності справи, передбаченої ГПК України, а саме: з метою можливості касаційного оскарження судового рішення у даній господарській справі розмір моральної шкоди визначено позивачем, виходячи з суми, яка перевищує малозначну справу (підтверджується звукозаписом протоколу судового засідання від 24.03.2021).

Враховуючи вищевикладене, судом відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу завдання моральної (немайнової) шкоди саме юридичній особі, яка є позивачем у даній справі та звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суб`єкту господарювання не може бути заподіяно моральну шкоду, оскільки здатність відчувати моральні страждання за своєю правовою природою може належати тільки людині.

Юридичній особі на відміну від аналогічних спорів за участі фізичних осіб, значення для встановлення обґрунтованості позовних вимог, має не власне суб`єктивне уявлення позивача (наприклад, в особі його керівника або членів керівного органу) про факт настання негативних наслідків для ділової репутації юридичної особи та характер цих наслідків, а ці обставини як факт об`єктивної, в даному випадку, економічної, реальності.

Позивач ТзОВ «Роскосметика» помилково ототожнює працівників юридичної особи (фізичних осіб) з самою юридичною особою, оскільки це є різні суб`єкти правовідносин.

В силу положень п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна (немайнова) шкода, заподіяна юридичній особі, може полягати у приниженні її ділової репутації, а не душевних (моральних) стражданнях, які можуть бути виключно у фізичної особи (людини).

Відсутність доведення самого факту заподіяння юридичній особі моральної шкоди є підставою для відмови в позові в цій частині.

Щодо посилань позивача на положення Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Помилковим є посилання позивача на положення ст. 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, оскільки вказаний Закон регулює відносини з відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, саме громадянину, а не юридичній особі. Вказана правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, в тому числі Великою Палатою Верховного Суду, в постановах, та є сталою.

Помилковим є також посилання позивача на необхідність застосування вищевказаного Закону до юридичних осіб, виходячи з положень норм законодавства про аналогію закону (аналогію права), оскільки відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, ч. 10 ст. 11 ГПК України аналогія закону застосовується виключно, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом. В спірному випадку питання відшкодування шкоди, завданої юридичній особі, врегульовано главою 82 Відшкодування шкоди ЦК України.

Крім того, спірні правовідносини не підпадають під регулювання вказаного Закону.

Щодо посилань позивача на незаконність судових рішень, то суд вважає за необхідне також зазначити наступне.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що можливість розгляду судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, Закони України не передбачають. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені (пункт 25 постанови від 29.05.2019 року по справі № 489/5045/18; пункт 78-80 постанови від 08.05.2018 року у справі № 521/18287/15-ц; пункти 61-65 постанови від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц; постанови від 31.07.2019 року у справі № 636/5534/15).

Щодо стягнення коштів з Державної казначейської служби України, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц).

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (п. 45-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц).

В спірному випадку позивач ТзОВ Роскосметика, звертаючись до суду із даним позовом, визначив відповідачем Головне управління Національної поліції в Миколаївській області.

За приписами ст. 48 ГПК України залучення до участі у справі співвідповідача або заміна відповідача можлива лише за клопотанням позивача.

Процесуальний статус Державної казначейської служби України позивачем не визначено, проте в прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути грошові кошти саме з Державної казначейської служби України. Під час розгляду справи позивач наполягав на стягненні коштів саме з Державної казначейської служби України. При цьому, позивачем ТзОВ Роскосметика під час розгляду справи не подавались клопотання про залучення або заміну відповідача, у зв`язку з чим судом з власної ініціативи залучено до участі у справі Державну казначейську службу України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

Суд зазначає, що Державна казначейська служба України є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету. Доказів вчинення неправомірних дій та завдання шкоди позивачу Державною казначейською службою України як самостійною юридичною особою матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в позові в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 08.04.2021 року.

Суддя Е.М. Олейняш