ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/4431/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Банаська О. О. - головуючого, Білоуса В. В., Васьковського О. В.

за участю секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

за участю представників:

третьої особи ОСОБА_1 : ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019

у складі колегії суддів: Дикунської С. Я., Жук Г. А., Мальченко А. О.

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017

у складі судді Маринченка Я. В.

у справі за позовом Організації орендарів орендної фірми "Екста"

до: 1) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради

2) Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна"

3) Фонду державного майна України

4) Приватного акціонерного товариства "Центр моди "Екста"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1

та за участю Київської місцевої прокуратури № 6

про визнання права власності

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст та підстави заявлених вимог

1. В 2013 році Організація орендарів орендної фірми "Екста" (далі - позивач, ОООФ "Екста") звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, відповідач-1), Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" (далі - КП "Київське міське БТІ", відповідач-2), Фонду державного майна України (далі - ФДМУ, відповідач-3) та Закритого акціонерного товариства "Центр моди "Екста" (далі - ЗАТ "Центр моди "Екста", відповідач-4), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_1 та за участю прокуратури Печерського району міста Києва про визнання права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю загальною площею 3 333,0 кв. м., розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 . Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2013 у справі № 910/4431/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.08.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2013 провадження у справі в частині позовних вимог до ЗАТ "Центр моди "Екста" припинено; позовні вимоги ОООФ "Екста" до Департаменту (відповідач-1) задоволено; визнано за ОООФ "Екста" право власності на нежитлову будівлю загальною площею 3 333,0 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; у задоволенні позовних вимог ОООФ "Екста" до КП "Київське міське БТІ" та ФДМУ відмовлено; стягнуто з Департаменту на користь ОООФ "Екста" судовий збір у сумі 68 820,00 грн.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі № 910/4431/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014, заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2013 у справі № 910/4431/13 за нововиявленими обставинами задоволено; рішення від 09.07.2013 у цій справі скасовано; прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову ОООФ "Екста" до Департаменту, КП "Київське міське БТІ" та ФДМУ відмовлено; провадження у справі в частині позовних вимог до ЗАТ "Центр моди "Екста" припинено; стягнуто з ОООФ "Екста" на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у розмірі 36 540,00 грн.

4. 07.04.2017 до місцевого господарського суду надійшла заява ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі № 910/4431/13.

5. Нововиявленою обставиною заявники визначили встановлений 28.09.2016 під час судового засідання Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-6227/12/2670 матеріально-правовий факт про те, що з наведених ОСОБА_1 обставин (як нововиявлених) щодо внесення трудовим колективом ОООФ "Екста", за волевиявленням уповноваженого органу, спірного нерухомого майна до статутного капіталу АТЗТ "Центр моди "Екста", не існувало, як не існував та не існує сам протокол установчих зборів ЗАТ "Центр моди "Екста" від 18.01.1994.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

6. Постановою Господарського суду міста Києва від 28.12.2012 у справі № 5011-46/18261-2012 ОООФ "Екста" (01010, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 11; ) визнано банкрутом.

7. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2014 у справі № 5011-46/18261-2012 (пункт 2) ліквідовано банкрута - ОООФ "Екста" (01010, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 11, ідентифікаційний код 36149152), як юридичну особу у зв`язку з банкрутством.

8. Зазначені судові рішення набрали законної сили та в судовому порядку не скасовані.

9. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі також - Реєстр) 07.11.2016 до цього Реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Організації орендарів орендної фірми "Екста". Підставою внесення цього запису було судове рішення від 07.04.2014 у справі № 5011-46/18261-2012 про припинення юридичної особи в зв`язку з визнанням її банкрутом. Витяг з Реєстру не містить даних щодо наявних правонаступників ліквідованого підприємства.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

10. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13 відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 за нововиявленими обставинами

11. Ухвалу мотивовано тим, що станом на момент подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі № 910/4431/13, діяльність позивача, як суб`єкта господарювання (юридичної особи) припинено, доказів про визнання заявників правонаступниками ОООФ "Екста" матеріали заяви та матеріали справи № 910/4431/13 не містять, вказані особи не є третіми особами у справі. Крім цього, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 07.11.2016 проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Організації орендарів орендної фірми "Екста" (підстава внесення запису про припинення: судове рішення про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом від 07.04.2014 у справі № 5011-46/18261-2012). До того ж, цей витяг з Реєстру не містить даних щодо наявності правонаступників ліквідованого підприємства.

12. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27.03.2018, апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13 - без змін.

13. Апеляційний суд погодився з висновками місцевого господарського суду, вказавши на правомірність відмови у прийнятті такої заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідно до положень статей 62, 113 ГПК України, позаяк заявники не є стороною, третіми особами або правонаступниками ліквідованого позивача, отже не входять до кола осіб наділених правом на звернення із такою заявою.

14. Залишаючи без змін зазначені вище судові рішення першої та апеляційної інстанції Верховний Суд у постанові від 27.03.2018 визнав постанову апеляційного господарського суду від 06.12.2017 законною та обґрунтованою, прийнятою з дотриманням приписів статті 43 ГПК України, вказавши, зокрема, що суд апеляційної інстанції, діючи в межах повноважень визначених приписами статей 99, 101, 103 ГПК України (в редакції Закону №1798-ХІІ від 06.11.1991 зі змінами), користуючись правами суду першої інстанції під час розгляду апеляційної скарги з питань перегляду ухвали місцевого господарського суду від 06.10.2017, дотримуючись балансу принципів права на суд, доступу до правосуддя (ріш. ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" № 23436/03 від 28.03.2006), справедливості (ріш. ЄСПЛ у справах "Проніна проти України", заява 6566/00, п. 25, від 18.07.2006 та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011) та принципу юридичної визначеності "res judicate" (ріш. ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії" від 03.12.2003, у справі "Науменко проти України" від 09.11.2004, у справі "Праведная проти Росії" від 18.11.2004, у справі "Христов проти України" від 19.02.2009, у справі "Понамарьов проти України" від 03.04.2008), заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, безпосередньо дослідивши матеріали та обставини цієї справи, надав належну правову оцінку всім доводам та вимогам скаржників.

15. За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_4 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3 постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13 залишено без змін.

16. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду надійшла від осіб, які не були стороною у спорі, за результатами розгляду якого було прийняте рішення у даній справі та не навели переконливих аргументів на користь своїх тверджень про правонаступництво, отже апеляційний суд визнав правомірними висновки місцевого суду про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 за нововиявленими обставинами, вважаючи, що місцевий господарський суд діяв в межах чинного (на момент прийняття ухвали) процесуального законодавства, з дотриманням рекомендацій пленуму Вищого господарського суду України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17. Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду із касаційною скаргою в якій просять скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017, а заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 07.04.2017 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

18. Також касанти просять постановити окрему ухвалу стосовно порушень, допущених судами першої та апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 )

19. В обґрунтування касаційної скарги касанти посилаються на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, зазначаючи, зокрема, що:

- судове рішення першої інстанції, перегляд якого за нововиявленими обставинами ініціювали заявники, ґрунтується на копії виписки з протоколу установчих зборів АТ "Центр моди "Екста" від 18.01.1994, оригінал якої судом не досліджувався та не міг бути наданий, оскільки ці збори не проводилися, отже такі обставини не є нововиявленими в розумінні статті 112 ГПК України (у редакції до 15.12.2017);

- суд першої інстанції не викликав заявників (скаржників) у судове засідання чим продемонстрував упереджене ставлення та обмежив їх процесуальні права;

- суди протиправно відмовили заявникам у доступі до правосуддя, посилаючись на банкрутство і ліквідацію позивача, оскільки ОООФ "Екста" як об`єднання співвласників не володіло спірною будівлею, позаяк ця будівля була об`єктом спільної сумісної власності фізичних осіб- учасників ОООФ "Екста", отже після незаконної ліквідації ОООФ "Екста" апелянти, як її учасники, набули статусу правонаступників цієї фірми у матеріальному праві - праві власності на спірну будівлю;

- ліквідація ОООФ "Екста" у справі № 5011-46/18261-2012 не означає і не може означати втрату права спільної сумісної власності на спірні будівлі учасниками ОООФ "Екста", адже процесуальне правонаступництво фізичних осіб - учасників та співвласників у спільній сумісній власності ОООФ "Екста" у спорі щодо права власності на спірну будівлю по АДРЕСА_1 , обумовлено та настало з причини заміни ліквідованого за рішенням суду об`єднання співвласників майна у спільній сумісній власності майна ОООФ "Екста" (яка значилася титульним власником майна її учасників) - окремими співвласниками у спільній сумісній власності на спірну будівлю;

- апеляційний суд послався на постанову Верховного Суду від 27.03.2018, що не має преюдиційного значення для даної справи.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

(третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_1 )

20. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить у її задоволенні відмовити та залишити оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на встановлені у справі обставини щодо банкрутства і ліквідації позивача, а також висновки судів попередніх інстанцій про недоведення заявниками підстав правонаступництва після позивача, відтак ненабуття ними права на ініціювання перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами у цій справі відповідно до положень статті 113 ГПК України у редакції, чинній на час подання такої заяви.

Розгляд клопотань

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

21. Колегія суддів касаційної інстанції розглянула клопотання представника касантів ОСОБА_6 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивоване неврахуванням під час прийняття постанови від 27.03.2018 у цій справі правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 826/10249/18 та необхідністю у зв`язку з цим відступу від висновку викладеного у раніше ухваленій постанові від 27.03.2018 у цій справі, та зазначає таке.

22. За змістом статті 302 ГПК України, яка урегульовує підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо:

- така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду;

- така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати;

- дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики (частини третя, четверта, п`ята статті 302 ГПК України).

23. Також справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикці за визначених частиною шостою цієї статті умов.

24. Натомість представник касантів заявляючи клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду навів обґрунтування, яке за своїм змістом зводиться до необхідності врахування висновку Великої Палати Верховного Суду під час розгляду цієї справи.

25. Ураховуючи наведене, клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду підлягає відхиленню.

Щодо клопотання представника касантів про відкладення розгляду справи

26. 19.03.2021 та 25.03.2021 до Верховного Суду надійшло клопотання представника касантів ОСОБА_6 (№ 285/2020) про відкладення розгляду справи на іншу дату, мотивоване необхідністю дотримання карантинних обмежень задля запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

27. Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та іншими нормативними актами, прийнятими на її виконання та з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (у редакції на час подання цих клопотань та проведення судового засідання 25.03.2021), не встановлено обмежень професійної діяльності адвокатів чи заборони проведення відкритих судових засідань.

28. Також, суд акцентує увагу на тому, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, яким статтю 197 ГПК України після частини третьої доповнено новою частиною (частиною четвертою) такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".

29. На реалізацію зазначених положень наказом Державної судової адміністрації України № 196 від 23.04.2020 затверджено "Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза приміщенням суду" яким передбачено, що учасники судового процесу беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

30. Таким чином, учасники справи не були позбавлені права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. При цьому суд враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

31. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

32. Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

33. Із наявних матеріалів справи вбачається, що учасники справи, які не забезпечили своєї явки в судове засідання, не повідомляли про їх намір взяти участь у судовому засіданні, не зазначили причин, з урахуванням обставин послаблення протиепідемічних заходів, які безпосередньо перешкоджають їх участі в судовому засіданні безпосередньо або через представників, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів.

34. У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

35. У даному випадку участь представників сторін в судовому засіданні, призначеному ухвалою суду від 11.03.2020 на 25.03.2020, обов`язковою не визнавалась.

36. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника скаржників ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи.

Щодо клопотання представника касантів про постановлення окремої ухвали за результатами касаційного перегляду

37. Верховний Суд відхиляє заявлене у касаційній скарзі клопотання про постановлення окремої ухвали стосовно суддів першої та апеляційної інстанцій, позаяк процесуальний закон не передбачає ухвалення такого судового рішення за клопотанням учасника справи, а згідно з частиною десятою статті 246 ГПК України відносить до виключної дискреції суду вищої інстанції за результатами оцінки допущених судом нижчої інстанції порушень норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду касаційної скарги

38. Відповідно до приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460-IX розгляд поданої до Верховного Суду 28.10.2019 касаційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

39. Статтею 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

40. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

41. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

42. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів попередніх інстанцій

43. Об`єктом касаційного перегляду є ухвала Господарського суду міста Києва від 06.10.2017, залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019, про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 за нововиявленими обставинами, з підстав, передбачених статтями 62, 113 ГПК України (у редакції до 15.12.2017).

44. Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, 15.01.2018 ОСОБА_3 звернулася із апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017, просила оскаржуване судове рішення скасувати та направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

45. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13.

46. 30.08.2018 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_4 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3 , яку прийнято до розгляду ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2018.

47. Залишаючи без змін оскаржену ухвалу за результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції виходив з того, що заява про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення надійшла від осіб, які не були стороною у спорі, за результатами розгляду якого було прийняте рішення у даній справі та не навели переконливих аргументів на користь своїх тверджень про правонаступництво, проте суд касаційної інстанції вважає зазначені висновки апеляційного суду передчасними з огляду на таке.

48. У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

49. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

50. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

51. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

52. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

53. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

54. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення ЄСПЧ у справі "Брумареску проти Румуні" від 28.11.1999). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (рішення ЄСПЧ у справі "Рябих проти Росії" від 09.11.2004).

55. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

56. Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

57. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

58. Оскарженою ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13 відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 за нововиявленими обставинами

59. За скаргами ОСОБА_5 ця ухвала переглянута в апеляційному і касаційному порядках та за результатами залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 та постановою Верховного Суду від 27.03.2018.

60. Таким чином, на час звернення ОСОБА_3 з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та подання заяви ОСОБА_4 про приєднання до цієї скарги, вказана ухвала була залишена без змін за результатами апеляційного і касаційного переглядів та набрала законної сили за правилами Господарського процесуального кодексу у редакції, чинній до 15.12.2017.

61. Правила перегляду судових рішень в апеляційному провадженні на час постановлення у жовтні 2017 року оскаржуваної ухвали суду першої інстанції у цій справі були визначені ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

62. Відповідно до частини першої статті 91 ГПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення першої інстанції) сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участі у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мали право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

63. Прийняття і розгляд апеляційної скарги на рішення, яке набрало законної сили, було можливе лише з дотриманням приписів частини другої статті 93 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) щодо поновлення строку подання скарги.

64. У той же час, згідно з ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) якщо апеляційну скаргу було подано на рішення чи ухвалу місцевого господарського суду, яку вже було переглянуто в апеляційному порядку, то відповідні обставини виключали перегляд судових актів суду першої інстанції апеляційним господарським судом.

65. Правова позиція з наведеного питання викладена у пункті 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7, у редакції постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 12 та від 23.03.2012 № 3 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України".

66. Таким чином, на час постановлення оскаржуваної ухвали Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13, Господарський процесуальний кодекс України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017) не передбачав можливості повторних апеляційного чи касаційного перегляду судового рішення, в тому числі і за скаргою особи, яка не брала участі у справі, навіть якщо господарський суд вирішив питання про її права та обов`язки, оскільки відповідно до визначених статтею 101 цього Кодексу (у вказаній редакції) меж перегляду справи в апеляційній інстанції, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не був зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряв законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

67. Господарським процесуальним кодексом України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, чинній з 15.12.2017) визначено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції (частина перша статті 254 ГПК України).

68. Відповідно до положень частини першої, третьої та четвертої статті 272 ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, чинній з 15.12.2017) якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави; за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 282 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції; суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

69. Розділ ХІ "Перехідні положення" ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, чинній з 15.12.2017) містить норми, які встановлюють особливості введення в дію нової редакції ГПК. За своєю правовою природою ці норми є темпоральними, які забезпечують належне запровадження та дію в часі нових процесуальних норм задля регулювання відповідних відносин, а з іншого боку - визначають межі дії процесуальних норм (задля регулювання відносин) в редакції Кодексу, що втратила чинність.

70. Разом з тим, розділ ХІ "Перехідні положення" ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, чинній з 15.12.2017) не передбачає повторного апеляційного перегляду судових рішень, які були переглянуті в апеляційному порядку за правилами ГПК України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017).

71. Отже, у вирішенні питання повторного апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення суд виходить з нормативного регулювання порядку дії закону в часі та звертається до відповідної правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.02.2021 у справі № 42/254.

72. Відповідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи,

73. Отже Основним Законом закріплений принцип незворотності дії закону у часі.

74. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 06.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності

75. Відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

76. За змістом цієї норми під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишався таким на момент вчинення процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

77. Особливість цього темпорального правила полягає в тому, що процесуальні відносини завжди залежні від законодавчої форми правового закріплення відповідних процедур. Застосування процесуальної норми, у тому числі тієї, що узгоджує дію закону в часі, здійснюється у взаємозв`язку з іншими процесуальними нормами для виконання завдань судочинства у передбачених формах та на різних стадіях судового провадження. У цьому аспекті темпоральні норми встановлюють межі реалізації суб`єктивних процесуальних прав у відповідних господарсько-процесуальних правовідносинах.

78. Визначена згідно з нормами статей 91, 93, 97, 98 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) процедура апеляційного оскарження судового рішення суду першої інстанції передбачала, що особи, які не брали участь у справі, були наділені процесуальним правом подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, і в тому разі, коли був пропущений встановлений статтею 93 ГПК України строк для апеляційного оскарження судового рішення - за заявою про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

79. За наведеного правового регулювання порядку і строку для подання апеляційної скарги на судове рішення першої інстанції, особою, яка не брала участь у справі, але стосовно якої господарський суд вирішив питання про права та обов`язки, з урахуванням наведених вище висновків, цей строк завершувався і з моментом завершення апеляційного розгляду справи та не підлягав поновленню (був присічним).

80. А тому суб`єктивне процесуальне право такої особи на оскарження в апеляційному порядку відповідного судового рішення, що не було реалізовано в період чинності ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), припинялось з втратою чинності цим Кодексом, та не підлягало відновленню без спеціального застереження про це за новим процесуальним законом - ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, чинній з 15.12.2017).

81. Між тим ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) не містить такого застереження.

82. За наведеного Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові 05.02.2021 у справі № 42/254 сформовано такий висновок: "якщо особа, яка не брала участь у справі, а суд вирішив питання про її права та обов`язки, не реалізувала своє суб`єктивне процесуальне право - на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції протягом строків для апеляційного оскарження цього рішення відповідно до положень ГПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи (чинній до 15.12.2017), то рішення суду першої інстанції є таким, що набрало законної сили за правилами ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), і не може бути оскаржено із застосуванням нових правил на апеляційне оскарження судового рішення - відповідно до ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017)" і суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відступлення від цього висновку у даній справі.

83. Відтак, за встановлених у цій справі обставин здійснення апеляційного перегляду судового рішення, яке набрало законної сили і є чинним, є порушенням принципу правової визначеності, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

84. Зазначене відповідає висновкам щодо застосування тих самих норм права, викладеним у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.04.2019 у справі № 922/765/15, від 17.09.2019 у справі № 20/5007/101/11, від 05.02.2021 у справі № 42/254.

85. Відтак, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суду апеляційної інстанції першочергово належало вирішити питання щодо наявності/відсутності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відповідно до пункту 1 частини першої статті 261 ГПК України, із урахуванням зазначених вище положень процесуального закону та висновків Верховного Суду, чого апеляційним судом здійснено не було.

Щодо суті касаційної скарги

86. Ураховуючи наведене вище суд касаційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та скасування постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

87. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

88. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та заяву ОСОБА_4 про приєднання до цієї апеляційної скарги не врахував неможливість повторного апеляційного перегляду судового рішення, переглянутого в апеляційному порядку за правилами Господарського процесуального кодексу України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017), а тому оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справу належить передати до Північного апеляційного господарського суду для розгляду із врахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 922/765/15, від 17.09.2019 у справі № 20/5007/101/11, від 05.02.2021 у справі № 42/254 та висновків суду касаційної інстанції у цій справі.

89. Наведене у пунктах 51-87 цієї постанови є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019, а тому, із врахуванням мотивів такого скасування, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам касаційної скарги.

Щодо судових витрат

90. У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги та направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл витрат зі сплати судового збору за подання і розгляд касаційної скарги Верховним Судом відповідно до статті 129 ГПК України не здійснюється.

Висновки щодо застосування норм права

91. Вирішуючи питання щодо відкриття або здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на судове рішення, яке вже було переглянуто в апеляційному порядку до 15.12.2017, слід враховувати що Господарський процесуальний кодекс України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017) не передбачав можливості повторного апеляційного перегляду судового рішення, в тому числі і за скаргою особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що господарський суд вирішив питання про її права, обов`язки чи інтереси.

92. Відтак, враховуючи, що розділ ХІ "Перехідні положення" ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) не передбачає повторного апеляційного перегляду судових рішень, які були переглянуті в апеляційному порядку за правилами Господарського процесуального кодексу України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017), здійснення апеляційного провадження з перегляду таких рішень не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність судового рішення, керуючись положеннями процесуального закону, чинними на час його ухвалення та апеляційного перегляду згідно з вимогами Господарського процесуального кодексу України (у редакції, яка була чинною до 15.12.2017).

На підставі викладеного та керуючись статтями 286, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 скасувати повністю.

3. Справу № 910/4431/13 направити до Північного апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді В. В. Білоус

О. В. Васьковський