ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2021 року м.Дніпро Справа № 904/6262/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Розумної Мар`яни Ігорівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 (суддя Назаренко Н.Г.)

у справі №904/6262/19

за позовом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни, м. Дніпро

про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2017 р. по 31.10.2018 р. у розмірі 126 652,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни 255 026,20 грн. за Договором оренди нерухомого майна № 452-ДКП/13 від 09.12.2013.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2020 позов задоволено частково та стягнуто з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради 128 373,83 грн. - орендної плати та 1 925,61 грн. - витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2017 по 31.10.2018 у розмірі 126 652,37 грн. - закрито.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020 рішення скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради до Фізичної особи - підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни про стягнення заборгованості у розмірі 255 026,20 грн. за договором оренди нерухомого майна №452-ДКП/13 від 09.12.2013 року задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради 10 735,68 грн. - орендної плати та 148,90 грн. - витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з квітня 2014 року по листопад 2016 року в позові відмовлено.

Справу в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2017 по 31.10.2018 у розмірі 126 652,37 грн. направлено для продовження розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 позовні вимоги Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради до Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2017 по 31.10.2018 у розмірі 126 652,37 грн. задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради 126 652,37 грн. орендної плати та 1 756,65 витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням Розумною М.І. подано апеляційну скаргу, згідно якої остання просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 у справі №904/6262/19, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що посилання суду на встановлений факт продовження дії договору оренди є передчасним та таким, що спростовується матеріалами справи, оскільки постановою апеляційного суду не було встановлено факту продовження дії договору. При цьому сторонами не укладалися додаткові угоди ні щодо продовження строку дії договору ні щодо зміни розподілу орендної плати, тому відповідач вважає протиправним стягнення заборгованості з орендної плати поза межами строку на який було укладено Договір оренди. Після спливу строку на який було укладено договір, орендар не використовував нерухоме майно та звільнив його. Претензій зі сторони орендодавця за договором до орендаря щодо звільнення приміщення чи пропозицій щодо укладення договору на новий термін не надходило. Окрім того апелянт зазначає, що позивач не обмежений щодо розпорядження майном, адже усі документи та доступ до приміщення були надані позивачу разом із закінченням строку Договору, про що також свідчить наявність позовної заяви по справі №904/8886/15, яку позивач відізвав із зазначених підстав, а саме за відсутністю предмету спору, оскільки майно було повернуто, а договір розірвано згідно строків зазначених у Договорі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Розумної Мар`яни Ігорівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 у справі №904/6262/19 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Департаментом корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, правонаступником якого є департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Розумною Мар`яною Ігорівною (Орендарем) укладений договір № 452-ДКП/13 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста від 09.12.2013 (надалі - Договір).

Згідно п.1.1. Договору з метою ефективного використання комунального майна Орендодавець на підставі рішення міської ради від 21.03.07 № 41/11 із змінами та доповненнями передає, а Орендар приймає в строкове платне користування комунальне нерухоме майно не житлові приміщення - (надалі - об`єкт оренди) загальною площею 67,8 кв.м. в т.ч. ґанок 4,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 107 , на першому поверсі 2-х поверхового будинку, вартість яких, згідно з незалежною оцінкою становить 282 132 грн. без ПДВ, що перебувають на балансі КП "Бюро обліку майнових прав та діяльністю з нерухомістю", для використання під розміщення об`єкту з продажу продовольчих товарів та товарів підакцизної групи та торговельного об`єкту з продажу непродовольчих товарів.

Використання об`єкту оренди не за цільовим призначенням забороняється.

Згідно п. 2.1. Договору орендар вступає у строкове платне користування об`єктом оренди з дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передачі об`єкта оренди.

Пунктом 2.5, 2.6 Договору передбачено, що у разі припинення цього договору об`єкт оренди повертається протягом 5 календарних днів з дати припинення цього договору. Орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі об`єкта оренди, підписаним балансоутримувачем, орендодавцем та орендарем. Майно вважається поверненим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди.

Обов`язок щодо складання акта приймання-передачі при передачі об`єкта в оренду покладається на балансоутримувача, а при поверненні об`єкта оренди - на орендаря (п. 2.7 Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору, розрахунок орендної плати здійснюється за Методикою розрахунку порядку використання плати за оренду комунального нерухомого майна, затвердженої міською радою.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що розмір орендної плати відповідно до розрахунку орендної плати, що є невід`ємною частиною цього договору, становить 4 240,44 грн. без ПДВ (базова за листопад місяць 2013 рік).

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється згідно з чинним законодавством та в повному обсязі спрямовується Орендарем на рахунок балансоутримувача.

Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим до останнього числа першого місяця оренди, починаючи з грудня місяця 2013 року.

У платіжному дорученні обов`язково зазначити, номер договору оренди, дату укладення та назву орендаря.

Відповідно до п.3.3. договору, за користуванням об`єктом оренди Орендар сплачує орендну плату, яку спрямовує:

- 50% від загальної суми орендної плати у розмірі 2 120,22 грн. до загального фонду міського бюджету;

- 50% від загальної суми орендної плати у розмірі 2 120,22 грн. на рахунок балансоутримувача об`єкта оренди.

Рішенням Дніпропетровської міської ради №29/6 від 13.04.2016 року змінено розподіл орендної плати, та встановлено, що 70% розміру спрямовується до загального фонду міського бюджету, а 30% - балансоутримувачу.

Відповідно до п.3.5. Договору, орендна плата сплачується Орендарем щомісяця у термін не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним і не залежить від наслідків господарської діяльності Орендаря.

Орендна плата сплачується Орендарем за весь час фактичного використання об`єкта оренди до дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди включно.

Відповідно до п.3.4. Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики, її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (п.3.7 Договору).

Цей Договір діє з 09.12.2013 по 09.12.2015 включно (п.10.1 Договору).

Згідно пункту 10.2 Договору після закінчення терміну договору, орендар, який належним чином виконував свої обов`язки, має переважне право, за інших рівних умов, на переукладання договору оренди на новий термін.

Пунктом 12.5 Договору передбачено, що у разі припинення дії цього договору орендна плата сплачується орендарем до дати фактичного повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі.

На виконання умов договору позивач передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення, про що в матеріали справи надано підписаний сторонами Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 09.12.2013.

Позивач звернувся з позовною заявою до суду у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору № 452-ДКП/13 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста від 09.12.2013 в частині своєчасного та повного внесення орендної плати. Згідно розрахунку позивача сума заборгованості по орендній платі за період користування об`єктом оренди з 01.04.2014 по 31.10.2018 складає 255 026,20 грн.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020 у справі № 904/6262/19 було стягнуто з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни (відповідача) на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради 10 735,68 грн. заборгованості по орендній платі за період з грудня 2016 року по січень 2017 року. В частині вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з квітня 2014 року по листопад 2016 року в позові відмовлено.

Справу в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни на користь Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради заборгованості з орендної плати за період з 01.02.2017 по 31.10.2018 у розмірі 126 652,37 грн. направлено для продовження розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 позовні вимоги задоволено та стягнуто з Фізичної особи-підприємця Розумної Мар`яни Ігорівни на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради 126 652,37 грн. орендної плати та 1 756,65 грн. витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування вказаного рішення господарський суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем з орендної плати у сумі 126 652,37 грн. за період з 01.02.2017 по 31.10.2018, а відповідачем не надано доказів, що спростовували б зазначене, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду з огляду на наступне.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.

Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як передбачено ч. 1, 3 та 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1, 2 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В пункті 3.3 Договору сторони погодили, що за користуванням об`єктом оренди Орендар сплачує орендну плату, яку спрямовує:

- 50% від загальної суми орендної плати у розмірі 2 120,22 грн. до загального фонду міського бюджету;

- 50% від загальної суми орендної плати у розмірі 2 120,22 грн. на рахунок балансоутримувача об`єкта оренди.

Відповідно до п.3.5. Договору, орендна плата сплачується Орендарем щомісяця у термін не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним, і не залежить від наслідків господарської діяльності Орендаря.

Орендна плата сплачується Орендарем за весь час фактичного використання об`єкта оренди до дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди включно.

Пунктом 5.2 Договору передбачено обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування об`єкта оренди до дати підписання акту приймання-передачі об`єкта оренди включно.

Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим відповідачем не надано в матеріали справи доказів сплати орендної плати у заявленому до стягнення розмірі, як не надано і доказів повернення орендованого майна, зокрема, не надано акта приймання передачі нерухомого майна, підписаного сторонами у справі.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 126 652,37 грн. боргу за період прострочення з 01.02.2017 по 31.10.2018.

Щодо доводів апеляційної скарги колегія зазначає наступне.

Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Аналогічні приписи містяться в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Відповідно до статей 284, 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Водночас правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди визначені у статті 764 ЦК України, якою передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідні положення містить стаття 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» за правилами частини другої якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначені положення щодо строку договору, зокрема, частиною 1 передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Протягом строку дії договору сторони мають права і повинні виконувати свої обов`язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд, за винятком випадків, коли законом передбачено конкретний строк дії того чи іншого виду договорів.

В розділі 5 Договору встановлено обов`язки орендаря, зокрема, п.5.12 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця, не пізніше ніж за 30 (тридцять) діб, про свій намір щодо припинення Договору.

В пункті 5.5 Договору погоджено, що у разі припинення цього договору орендар протягом 5 календарних днів з дати припинення зобов`язаний повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі, підписаним балансоутримувачем, орендодавцем та орендарем, у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря. Один екземпляр такого акта приймання-передачі надається орендодавцю.

При цьому пунктом 2.7 Договору передбачено, що обов`язок складання акта приймання-передачі при передачі об`єкта в оренду покладається на балансоутримувача, а при поверненні об`єкта оренди - на орендаря.

Разом з тим відповідачем не надано в матеріали справи будь-яких доказів, що підтверджували б звернення останнього до орендодавця, з метою повідомлення останнього про припинення договору оренди, як не надано і доказів підписання акта приймання- передачі нерухомого майна, обов`язок по складанню якого покладено саме на орендаря.

Згідно з п.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підписавши договір сторони погодили його умови та були обізнані про такі умови, у тому числі і про порядок припинення договору та повернення нерухомого майна.

Отже відповідач, у разі припинення договору, мав дотриматися порядку припинення, визначеного умовами договору та повернути орендоване майно, зафіксувавши це в акті приймання-передачі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, зокрема посилань на зміну розподілу суми орендної плати згідно рішення Дніпропетровської міської ради №29/6 від 13.04.2016 колегія зазначає, що даним рішенням не змінювалася загальна сума орендної плати, первині дані або порядок її нарахування, який би привів до її збільшення. Сума орендної плати була розрахована позивачем з урахуванням п. 3.1,3.2 та 3.3 Договору, а тому у разі належного виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині сплати сум орендної плати, така сума не збільшувалася б, та не виходила б за межі погодженого сторонами розрахунку у договорі.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач не обмежений у розпорядженні майном, оскільки усі документа та доступ до приміщення були надані позивачу, що у тому числі підтверджується позовною заявою у справі №904/8886/15, яку позивачем було відкликано у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки договір було розірвано, а майно повернуто, колегією відхиляються, оскільки наявною в матеріалах справи ухвалою не підтверджуються перелічені апелянтом обставини.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання ним зобов`язання, припинення договору та повернення орендованого майна.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Розумної Мар`яни Ігорівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 у справі №904/6262/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 у справі №904/6262/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Розумну Мар`яну Ігорівну .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф.Мороз

Суддя А.Є.Чередко

Суддя Л.А.Коваль