ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06 квітня 2021 року Справа № 903/66/21

Суддя Господарського суду Волинської області Шум М. С., розглянувши матеріали по справі № 903/66/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліхтнер Бетон Луцьк»

до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт»

про стягнення 93 266,95 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

встановив:

03.02.2021 через канцелярію суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліхтнер Бетон Луцьк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт» про стягнення 93 266, 95 грн. основного боргу, судових витрат по справі та 9 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе згідно з договором від 15.01.2020 №2, зобов`язань в частині своєчасної оплати наданих послуг поставки.

Ухвалою суду від 05.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. У разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, позивачу - протягом 5 днів з дня отримання відзиву. Запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь позивача, протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі надіслана сторонам поштовим зв`язком 08.02.2021, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції. Ухвала суду отримана відповідачем 14.02.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 175.

Відповідач листом від 08.02.2021 звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі у зв`язку із сплатою основного боргу в сумі 87 675,00 грн. , що підтверджується платіжним дорученням №49541 від 04.02.2021.

04.03.2021 від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачу, оскільки розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, без участі у судових засіданнях представників сторін.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд-

встановив:

15.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліхтнер Бетон Луцьк» (Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт» (Відповідач, Покупець) було укладено договір поставки за №2 (Договір), згідно п. 1.1 якого Постачальник поставляє на умовах встановлених договором бетон відповідних марок, а покупець зобов`язався прийняти.

Згідно п.2.2. Договору ціна товару включає в себе транспортні витрати Постачальника на доставку товару на об`єкт - будівельний майданчик.

Відповідно до п. 3.1. Договору Постачальник зобов`язаний вчасно (згідно заявки) поставити товар, що відповідає вимогам ДСТУ Б.В. 2.7-96-2000 на будівельний майданчик.

Згідно п. 3.3. Договору Покупець зобов`язаний оплатити повну вартість товару, відповідно до умов цього Договору.

Згідно видаткових накладних за №РН-0000856 від 25.06.2020 та за №РН-0000913 від 06.07.2020 ТзОВ «Ліхтнер Бетон Луцьк» поставило ТзОВ «Волинь-зерно-продукт»» бетон на загальну суму 87 675,00 грн. (а.с. 9-10).

Даний товар отриманий відповідачем, що стверджується наявними на вказаних вище накладних відтиск штампу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт» (а.с.9-10).

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Після відкриття провадження у справі відповідачем сплачено основний борг в сумі 87 675,00 грн. , що підтверджується платіжним дорученням за №49541 від 04.02.2021, у зв`язку з чим провадження у справі в частині стягнення основного боргу слід закрити на підставі п. 2 ч .1. ст. 231 ГПК України.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності із ст.ст.610, 611, ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 1 546,51 грн. 3% річних за період з 06.07.2020 по 03.02.2021 та 4 045,44 грн. втрат від інфляції за період з 25.06.2020 по 03.02.2021.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок нарахування 1 546,51 грн. 3% річних за період з 06.07.2020 по 03.02.2021 та 4 045,44 грн. втрат від інфляції за період з 25.06.2020 по 03.02.2021. за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ", встановив, що заявлені суми є підставним та підлягають до стягнення.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 9 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідачем 04.03.2021 було подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, в якому відповідач заперечує проти розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу та просить суд зменшити розмір таких витрат у зв`язку із їх завищенням.

При цьому, згідно з частиною 4 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини 5статті 129 Господарського процесуального кодексу Українипід час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору №27/21-1 від 27.01.2021 про надання правової допомоги, копію рахунку на оплату №27/21-1 від 27.01.2021.

Надаючи оцінку наданим позивачем доказам та викладеним відповідачем запереченням, суд виходить з того, що за змістомстатті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Предметом спору по даній справі було стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 87 675,00 грн та здійснених на таку заборгованість нарахувань. Вказана заборгованість була сплачена відповідачем вже під час розгляду справи, хоча про необхідність оплати вказаної заборгованості відповідачу було відомо за наслідками правовідносин, що сталися між сторонами та він повинен був сплатити її у визначені між сторонами договором поставки за №2 від 15.01.2020 терміни. Окрім того, відповідач додатково повідомлявся направленою позивачем вимогою від 03.12.2020 (а.с. 22-23).

З огляду на викладене, суд враховує, що спір виник з вини відповідача та первинний розмір грошових вимог позивача складав 87 675,00 грн.

Також, із попереднього розрахунку судових витрат позивача судом встановлено, що позивачем з урахуванням умов договору №27/21-1 від 27.01.2021 про надання правової допомоги в достатній мірі деталізовано надані адвокатом послуги та їх вартість не є завищеною відносно ціни позову та складності наданих послуг. Копія рахунку на оплату №27/21-1 від 27.01.2021 на суму 9 000,00 грн. підтверджують розмір фактично понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3статті 2 зазначеного Кодексу). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ГПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Окрім того, згідно ч. 9 ст. 129 ГПК України у разі якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи викладене та встановлені обставини, суд не вбачає обґрунтованих підстав для зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу та у відповідності до положень ст. 129 ГПК України покладає на відповідача витрати позивача на правничу допомогу у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених вимог в сумі 2 270,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" (вул. Промислова, 5А с. Рованці, Луцький р-н, Волинська обл., 45606, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліхтнер Бетон Луцьк» (провулок Дорожній, 4, м. Луцьк, 43000, ) 5 591,95 грн. заборгованості з яких:4 045,44 грн. інфляційних втрат, 1 546,51 грн. - 3% річних, а також 2 270,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 9 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Провадження у справі на суму 87 675,00 грн. закрити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя М. С. Шум