СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2021 р. Справа № 922/2348/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.

за участю представників:

позивач Попова О.А.,

відповідач - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача (вх. №307Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року (повний текст складено 28.12.2020 р., суддя Бринцев О.В.) у справі №922/2348/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Мінковського І.Г.

до Фермерського господарства "КУБАНЬ"

про стягнення 559 435,08 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП Мінковський І.Г. звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - ФГ "КУБАНЬ", в якій, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість по оплаті за товар у розмірі 395 849,73 грн., пеню в розмірі 52 754,50 грн., 28% річних у сумі 110 830,85 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу від 09.10.2019 №09/2019 в частині своєчасної оплати вартості отриманого товару.

Рішенням Харківської області від 17 грудня 2020 року (повний текст складено 28.12.2020 р., суддя Бринцев О.В.) у справі №922/2348/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "КУБАНЬ" на користь Фізичної особи-підприємця Мінковського Ігоря Георгійовича: 395 849,73 грн основної заборгованості по оплаті за товар за Договором від 09.10.2019 №09/2019; 44 432,93 грн пені; 99 153,17 грн 28% річних; 8 091,54 грн витрат зі сплати судового збору; 9 642,51 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті позову відмовлено.

Фермерське господарство "КУБАНЬ" з рішенням суду першої інстанції не погодилось в частині нарахування пені в розмірі 44432,93 грн та 28% річних у розмірі 99153,17 грн, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття рішення, у зв`язку з чим просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "КУБАНЬ" на рішення Господарського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року у справі №922/2348/20. Позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) протягом 5 днів з дня вручення ухвали. Призначено справу до розгляду на "12" квітня 2021 р. о 12:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. 3113) позивач зазначає, що вважає твердження, викладені у апеляційній скарзі необґрунтованими, такими, що спростовуються висновками суду першої інстанції.

У судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач правом на участь у засіданні суду не скористався, до суду не з`явився.

Зважаючи на належне повідомлення учасників справи і на те, що явка сторін не була визнана обов`язковою, неявка відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності, за наявними матеріалами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що між ФОП Мінковським І.Г. (Продавець) та ФГ "КУБАНЬ" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу від 09.10.2019 №09/2019 (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Продавець зобов`язується на підставі цього Договору передати, а Покупець прийняти і сплатити за с/г техніку (Товар) на умовах, вказаних у Договорі. Кількість, найменування, ціна, одиниці виміру Товару визначаються Сторонами у Специфікації, що є невід`ємним додатком №1 до цього Договору (пункти 1.1., 1.2. Договору).

У відповідності до пункту 2.1. Договору загальна ціна Договору складає, згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України, еквівалент 30.000,00 Євро у тому числі ПДВ 20%.

Згідно з вимогами чинного законодавства засобом платежу між Сторонами зазначено гривню (пункт 2.2. Договору).

Пунктом 2.3. Договору сторони домовились, що для перерахунку вартості Товару в національну валюту України та визначення валютного еквіваленту кожного платежу використовується курс продажу євро в банках України згідно за даними, оприлюдненими на сайті за адресою: https://minfin.com.ua/currency/banks/eur/ в розділі "ВАЛЮТА", "Курси в банках" станом на день, що передує дню зарахування гривень на розрахунковий рахунок Продавця.

За вказаною адресою на сайті міститься інформація про курс євро до гривні, встановлений НБУ, середній курс продажу євро та курс валют у різних банках.

Укладаючи договір купівлі-продажу та визначаючи умови перерахунку євро до гривні, сторони передбачили саме середній курс продажу євро за даними інформаційного ресурсу https://minfin.com.ua, оскільки в іншому випадку договором було б встановлено прив`язку до курсу НБУ чи конкретного банку.

Поряд з тим, положення ч. 2 ст. 524 ЦК України передбачає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні встановлений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.5. Договору при збільшенні або зменшенні, на момент оплати, встановленого банківського курсу гривні до євро, пропорційно, автоматично змінюється і Загальна вартість Товару у гривневому обсязі, і, в даному випадку, немає потреби в підписанні додаткової угоди (про зміну Загальної вартості Товару), але незмінною фіксованою величиною залишається сума еквіваленту загальної ціни Договору 30.000,00 Євро, включаючи ПДВ, за винятком випадків зміни розміру ввізного/вивізного мита та інших обов`язкових платежів, що сплачуються при імпорті Товарів в Україну (експорті з країни виробника), а також зміни/встановлення нових податків/зборів з реалізації таких товарів, що матиме прямий вплив на ціну Товарів (податку на додану вартість тощо).

Пунктом 2.6. Договору погоджено, що Продавець виставляє рахунок-фактуру на Товар, відповідно до якого Покупець, шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок Продавця, оплачує Товар у такому порядку: суму в національній валюті України (гривня), що є еквівалентом 6.000,00 Євро. Кінцевий термін оплати 11.10.2019; суму в національній валюті України (гривня), що є еквівалентом 9.000,00 Євро. Кінцевий термін оплати 15.11.2019; суму в національній валюті України (гривня), що є еквівалентом 9.000,00 Євро. Кінцевий термін оплати 26.12.2019; суму в національній валюті України (гривня), що є еквівалентом 6.000,00 Євро. Кінцевий термін оплати 25.01.2020.

Згідно з пунктом 3.1. Договору Товар повинен бути переданий Покупцеві у користування згідно строків, вказаних у Специфікації даного Договору та при умовах виконання Покупцем вимог п. 2.1. - 2.6.1. Договору.

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 8.1. Договору).

Між ФОП Мінковським І.Г. та ФГ "КУБАНЬ" було підписано Специфікацію до Договору (Додаток №1, т. I, а.с. 7), в якому погодили найменування товару - Жниварка кукурудзяна Akturk, у кількості 1 шт. та вартістю - 30.000,00 Євро (825.450,00грн. з ПДВ станом на 09.10.2019).

На виконання умов Договору позивач ФОП Мінковський І.Г. передав відповідачеві ФГ "КУБАНЬ" у користування товар (Жниварка кукурудзяна Akturk), що підтверджується підписаним між сторонами та скріпленим печатками Актом приймання-передачі Товару у користування (т. I, а.с. 8).

Відповідачем було сплачено на рахунок позивача грошові кошти в загальному розмірі 511.240,00грн. (еквівалент 17.706,56 Євро), що підтверджується наданими виписками з банківського рахунку (т. I, а.с. 90-96).

Як зазначає позивач, станом на 20.08.2020 заборгованість відповідача ФГ "КУБАНЬ" перед ФОП Мінковським І.Г. становить 12.293,47 Євро, що станом на день подання позову по курсу Євро (32,20грн.) становить 395.849,73 грн, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення вказаної заборгованості, пені та 28% річних, нарахованих за порушення строків оплати поставленого товару.

Задовольняючи позов у частині стягнення основної заборгованості в сумі 395 849,73 грн, господарський суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом попередньої інстанції встановлено, що позивачем ФОП Мінковським І.Г. було здійснено поставку обумовленого Специфікацією до Договору купівлі-продажу від 09.10.2019 №09/2019 товару вартістю 30.000,00 Євро (825.450,00грн. з ПДВ станом на 09.10.2019). При цьому, отримання відповідачем, поставленого з боку позивача, товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити такий товар відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, у встановлений Договором строк і станом на час розгляду даної справи, відповідач ФГ "КУБАНЬ" обов`язок щодо оплати товару в повному обсязі не виконав і його основна заборгованість перед позивачем складає 12.293,47 Євро, що станом на 20.08.2020 становить 395.849,73грн. (згідно з даними сайту https://minfin.com.ua/currency/banks/eur/ 20.08.2020 курс покупки Євро до гривні становив 32,20грн. за 1 Євро).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач доказів на спростування викладених обставин не надав.

Суд відхилив посилання відповідача на відсутність доказів направлення рахунку-фактури на товар, як на підставу звільнення його від виконання зобов`язань. Оскільки, ненадання рахунку-фактури не є невідкладною умовою у розумінні статті 212 ЦК України, а отже його відсутність не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість отриманого товару. Крім того, факт здійснення ФГ КУБАНЬ часткової оплати за Договором свідчить про обізнаність останнього про платіжні реквізити ФОП Мінковського І.Г. на які потрібно перераховувати кошти.

Також, судом зазначено, що юридично неспроможними є твердження відповідача про те, що оплата в Євро прямо заборонена законом.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується з приписами ст. 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони щодо визначення грошового еквівалента зобов`язань в іноземній валюті.

Неможна взяти до уваги і те, що спірний Договір не містить конкретного порядку здійснення перерахунку з євро до гривні.

Так пунктом 2.3. Договору сторони домовились, що для перерахунку вартості Товару в національну валюту України та визначення валютного еквіваленту кожного платежу використовується курс продажу євро в банках України згідно за даними, оприлюдненими на сайті за адресою: https://minfin.com.ua/currency/banks/eur/ в розділі "ВАЛЮТА", "Курси в банках" станом на день, що передує дню зарахування гривень на розрахунковий рахунок Продавця.

Умовами пункту 2.5. Договору передбачено, що при збільшенні або зменшенні, на момент оплати, встановленого банківського курсу гривні до євро, пропорційно, автоматично змінюється і Загальна вартість Товару у гривневому обсязі.

Таким чином, домовившись про те, що у випадку зміни курсу гривні до євро вартість товару підлягає коригуванню, позивач та відповідач тим самим передбачили і порядок такого розрахунку, який, з урахуванням приписів презумпції правомірності правочину, закріпленого ст. 204 ЦК України та ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для дотримання сторонами.

Зазначені вище обставини дали підстави суду першої інстанції дійти висновку про задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 395.849,73 грн.

З такими висновками господарського суду погоджується судова колегія і зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено вартість майна та правомірно стягнуто суму заборгованості ФГ «Кубань» перед ФОП Мінковським І.Г. за договором купівлі-продажу № 09/2019 від 09.10.2019 року у розмірі 539435,83 грн.

Відповідно до частини першої статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до пунктів 4.1., 4.5. Договору за невиконання договірних зобов`язань та порушення строків сплати за Товар, передбачених п. 2.6. Договору Покупець несе матеріальну відповідальність у вигляді пені в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення. У разі порушення Покупцем строків оплати Товару, Продавець має право застосувати (нарахувати), а Покупець зобов`язаний виконати (оплатити) наступний захід правової відповідальності 28% річних від простроченої суми.

Колегія суддів зазначає, що наданий позивачем розрахунок пені за період з 28.01.2020 по 22.07.2020 та 28% річних за період з 28.01.2020 по 23.10.2020 (вх. № від 4884 від 01.12.2020) відповідає вимогам чинного законодавства (Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а також положенням частини п`ятої статті 254 ЦК України, частини шостої статті 232 ГК України), а також здійснений з урахуванням зміни курсу гривні до євро (пункт 2.5. Договору).

На підставі чого, позовні вимоги в частині стягнення пені та 28% річних частково задовольнив в сумі 44.432,93 грн. та 99.153,17 грн відповідно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач у апеляційній скарзі не погоджується лише з нарахованими витратами на стягнення пені у розмірі 44432,93 грн, 99153,17 грн 28% річних та 9642,51 грн на професійну правничу допомогу.

При цьому, слід зазначити, що відповідач надавав контррозрахунок пені у розмірі 46539,49 грн та 28% річних у розмірі 105025,11 грн.

Отже, враховуючи що відповідач не оскаржує рішення в частині стягнення основного боргу, колегія суддів вважає, що місцевий суд правомірно стягнув суму пені та 28% річних, виходячи із суми основного боргу, що відповідачем визнається і не оскаржується.

Суд критично оцінює твердження відповідача про безпідставність нарахування 28% річних з огляду на те, що знецінення коштів не відбувається внаслідок визначення суми договору в Євро.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово та послідовно, зокрема, у постанові від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, звертала увагу, що нарахування відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що нарахування 28% річних здійснювалось позивачем на суму заборгованості в гривневому еквіваленті, а не в Євро, тому їх стягнення є правомірним та обґрунтованим, оскільки відповідає вимогам чинного законодавства України та умовам Договору.

Щодо тверджень відповідача про неправильне застосування статті 625 ЦК України, слід зазначити, що у відповідності до вказаної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як уже зазначалось, відповідно до п. 4.5 Договору, керуючись ст. 625 ЦК України сторони домовились, що у разі порушення покупцем строків оплати товару, продавець має право застосувати, а покупець зобов`язаний виконати наступний захід правової відповідальності: 28% річних від простроченої суми.

Тобто, сторонами під час укладення Договору, з урахуванням принципу свободи вибору, було змінено розмір річних, визначений у законі та встановлено нарахування 28% річних від простроченої заборгованості, замість 3% річних, визначених ч. ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також, позивачем було надано детальний розрахунок 28% річних за Договором.

З огляду, на викладене, колегія суддів дійшла висновку про правильне застосування судом першої інстанції статті 625 ЦК України, оскільки наданий позивачем розрахунок пені за період з 28.01.20 по 22.07.20 та 28% річних за період з 28.01.20 по 23.10.20 відповідає вимогам чинного законодавства, а також здійснений з урахуванням зміни курсу гривні до євро.

Стосовно тверджень апелянта щодо необґрунтованості понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витратити: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших

процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 4 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч.2 ст.126 ГПК України:

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною

стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат».

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції Позивачем було понесено витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 10 000.00 грн.

Як свідчать матеріали справи, представниками ФОП Мінковського І.Г. були адвокати Попова Олена Анатоліївна та Черепов Дмитро Володимирович, які діяли на підставі ордерів та Договору про надання правничої допомоги №09/09 від 09.09.2020 року (ордери, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю містяться в матеріалах). Вказані адвокати є партнерами Адвокатського об`єднання «Адвокатська фірма «Легіон» (виписка з ЄДРПОУ міститься в матеріалах справи).

Правнича допомога була прийнята та оплачена позивачем, на підтвердження чого до суду було надано Договір про надання правничої допомоги №09/09 від 09.09.20, перелік послуг, що надаються , виставлений рахунок на оплату послуг, акт виконаних робіт від 12.11.20 за договором про надання правничої допомоги №09/09 від 09.09.20 та платіжне доручення №131 від 11.09.20 на суму 10000 грн.

Враховуючи те, що адвокати вступили у справу уже після відкриття судом першої інстанції провадження у справі, то разом з поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивачем був наданий попередній розрахунок суми судових витрат, в склад яких було включено суму витрат на правничу допомогу у розмірі 9642,51 грн.

Отже, на думку судової колегії, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 76, частини 1 статті 78, частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, суд вважає за необхідне врахувати практику Європейського суду з прав людини та керуючись рішенням цього суду від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" зазначає про те, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, тому рішення господарського суду слід залишити без змін.

Отже, в силу приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги позивача, судові витрати понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 129, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року у справі №922/2348/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року у справі №922/2348/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.04.2021 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Хачатрян В.С.