ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2021 р. Справа№ 904/5442/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Євсікова О.О.

Кропивної Л.В.

при секретарі ГуцалО.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 15.03.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Дніпровської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020р.

у справі № 904/5442/19 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Дніпровської міської ради

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед"

2) Дніпропетровської обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне некомерційне підприємство "Міська клінічна

лікарня №6" Дніпровської міської ради

про визнання договору оренди недійсним

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед" та Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 21.03.2019 №332-12/VII-2/26, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1754 і скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №30839035, яким зареєстровано право користування (оренди) на вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 404,8 кв.м, розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Батумська, 13.

Позовні вимоги з посилання на ст.203, 215, 328, 346, 396, 525, 526, 770 Цивільного кодексу України, ст.173, 174, 193, 287 Господарського кодексу України, обґрунтовані тим, що відповідач-2, приймаючи 22.02.2019 рішення про передачу майна на користь Дніпровської міської ради Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради, не мав права приймати таке рішення про розпорядження в будь-якій формі об`єктів нерухомості на користь третіх осіб з тих підстав, що такі правочини порушують право позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власністю. Таким чином, за доводами позивача, правочин укладений 21.03.2019 між відповідачем-1 та відповідачем-2 щодо оренди нерухомого майна, яка є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області №332-12/VII-2/26 підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Дніпровська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Дніпровської міської ради задовольнити у повному обсязі. Також, Дніпровська міська рада просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Дніпропетровська обласна рада відчужила Комунальний заклад «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на користь територіальної громади міста Дніпра, та разом з цим передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Норд Мед" об`єкт нерухомості, чим порушив право позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власностю.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2021 року, апеляційну скаргу Дніпровської міської ради передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Євсіков О.О., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 та поновлено Дніпровській міській раді зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради та розгляд справи призначено на 02.02.2021 року.

01.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи без участі уповноваженого представника та відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 без змін.

01.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

01.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 року розгляд апеляційної скарги Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 відкладено на 16.02.2021року.

03.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача 2 вдруге надійшов відзив на апеляційну скаргу.

08.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

11.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції в приміщені суду. У зазначеному клопотанні вказано найменування та місцезнаходження найближчого суду, до якого можуть прибути уповноважені представники (Центральний апеляційний господарський суд, адреса:49000, м. Дніпро. просп. Дмитра Яворницького, 65).

15.02.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 16.02.2021 не з`явилися уповноважені представники учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від16.03.2021 року розгляд апеляційної скарги Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 відкладено на 15.03.2021р. Клопотання представника Дніпровської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

Представник позивача у поясненнях наданих у судовому засіданні, підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №904/5442/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

15.03.2021р. представники відповідачів та третьої особи у судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодекс) України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідачів та третьої особи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 16.03.2018 відповідачем-2 прийнято рішення № 332-12/VII "Про оренду нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області", згідно з пунктом 26 додатка 2 якого вирішено передати в оренду відповідачу-1 нерухоме майно площею 404,80 кв.м, що розташоване за адресою: місто Дніпро, вулиця Батумська, 13.

21.03.2019 між відповідачем-2 (надалі - орендодавець), відповідачем-1 (надалі - орендар) та третьою особою (надалі - балансоутримувач) укладено договір оренди №332-l2/VII-2/26 нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області (надалі - договір оренди).

21.03.2020 договір оренди був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою І.Ю. та зареєстрований за реєстровим № 1754, та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до чинного законодавства України 22.03.2019 за № 30839035.

Відповідно до п. 1.1. договору зазначено, що з метою ефективного використання комунального майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно за адресою: 49074, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Батумська, будинок 13, для провадження медичної діяльності з медичної практики.

Згідно п.2.1. договору об`єктом оренди по договору є вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 404,8 кв.м., що розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: 49074, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Батумська, будинок 13, яке знаходиться на балансі Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради".

Пунктом 11.1. договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє з 21 березня 2019 року до 21 березня 2044 року включно.

21.03.2019 між сторонами на виконання договору оренди було підписано акт приймання-передачі вказаних приміщень (додаток №2 до договору).

Рішенням Дніпропетровської обласної ради (відповідача-2) від 22.02.2019 № 461-16VII "Про деякі питання управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області" вирішено передати Комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Батумська, 13, та закріплене за ним на праві оперативного управління майно до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра (пункт 1.9. рішення).

07.05.2019 на виконання вищевказаного рішення від 22.02.2019 №461-16/VII, відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 28.01.2016 № 10-Р "Про утворення комісії з питань приймання об`єктів до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та передачі об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області" (зі змінами), рішення Дніпровської міської ради від № 39/40 "Про ініціювання та надання згоди на передачу зі спільної власності у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра комунальних закладів, підприємств з майном та окремих об`єктів нерухомого майна" та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської ради від 13.04.2001 № 968 "Про створення комісії з питань прийняття об`єктів у комунальну власність територіальної громади міста" (зі змінами) підписано акт приймання - передачі Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради".

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач-2, прийнявши 22.02.2019 рішення про передачу майна на користь Дніпровської міської ради Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради, не мала права приймати рішення про розпорядження у будь-якій формі об`єктом нерухомості на користь третіх осіб з тих підстав, що такі правочини порушують право позивача на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір оренди та скасувати запис про його реєстрацію.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, в силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Предметом доказування у будь-якій господарській справі є лише ті факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше матеріально-правове значення для вирішення господарської справи по суті і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем заявлено вимогу про визнання договору оренди № 332-12/VІІ-2/26 від 21.03.2019 недійсним та як похідну вимогу про скасування запису №30839035 про реєстрацію права оренди за вказаним договором, а тому відповідно до предмету доказування у даній справі входять лише обставини дотримання сторонами вимог чинного законодавства на момент укладання спірного договору.

Відповідно до частини 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтями 2, 318 Цивільного кодексу України територіальні громади є учасниками цивільних відносин та суб`єктами права власності.

У статті 1 Закону визначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 10 Закону органами місцевого самоврядування є сільські, селищні, міські ради, що представляють відповідні територіальні громади, та обласні і районні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У частині 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Отже, органи місцевого самоврядування відповідно до чинного законодавства мають право розпоряджатися від імені територіальних громад - суб`єктів права власності, об`єктами комунальної власності.

Чинним законодавством не передбачено порядок передачі об`єктів зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст областей до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Проте у статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з частинами 5 і 6 статті 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" передача оформляється актом приймання-передачі. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

У частині 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У статті 4 Закону зазначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, у тому числі право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься в матеріалах судової справи, державна реєстрація права власності за позивачем на комплекс будівель та споруд, у тому числі й на будівлю терапевтичного корпусу, що розташовані за адресою: місто Дніпро, вулиця Батумська, будинок 13, була здійснена 17.07.2019.

Тобто, право комунальної власності на об`єкт оренди у територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради виникло 17.07.2019.

Зважаючи на вищевикладене, 21.03.2019 договір оренди № 332-12/VII-2/26 був укладений правомірно, оскільки об`єкт оренди був переданий зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра відповідно до акта приймання-передачі, а право власності на нього за територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради було зареєстроване вже після укладення вищевказаного договору оренди.

Крім цього, рішення щодо передачі в оренду відповідачу-1 нерухомого майна площею 404, 8 кв.м., розташованого за адресою: вулиця Батумська, 13, місто Дніпро, було прийнято обласною радою 16.03.2018 за № 332-12/VІІ, тобто до прийняття рішення від 22.02.2019 № 461-16/VІІ, яким передбачена передача юридичної особи - Комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Отже, після прийняття рішення обласної ради про передачу юридичної особи - Комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, обласною радою рішень про розпорядження майном, яке закріплене на праві оперативного управління за зазначеним закладом, не приймалось, а лише було виконано рішення обласної ради від 16.03.2018 № 332-12/VII, оскільки на момент укладення договору оренди об`єкт оренди належав до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області.

Щодо посилання позивача на пункт 5 Постанови ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому йдеться про відносини, що виникають після укладення сторонами договору відчуження майна, тобто після документальної реалізації намірів сторін щодо купівлі-продажу майна, не приймаються судом до уваги, виходячи з наступного.

Так, після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України), а покупець є його законним володільцем.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що прийняття відповідачем-2 рішення щодо передачі юридичної особи - комунальний заклад "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" та закріпленого за нею на праві оперативного управління майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра було вираженням наміру передати заклад та майно, а документальна реалізація цього наміру відбулася 07.05.2019 шляхом підписання акту приймання-передачі Комунального закладу "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради.

Таким чином, укладення відповідачем-2 з відповідачем-1 договору оренди № 332-12/VIІ-2/26 від 21.03.2019 жодним чином не порушило права позивача на вільне володіння та розпорядження свою власністю, оскільки у нього право власності та право володіння і розпорядження нею станом на 21.03.2019 ще не виникли.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу внаслідок існування укладеного між відповідачами договору оренди № 332-12/VIІ-2/26 від 21.03.2019.

Оскільки вимога про визнання недійсним договору оренди № 332-12/VIІ-2/26 від 21.03.2019 залишається судом без задоволення, а вимога про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 3083935 від 22.03.2019 є похідною, якою зареєстровано право користування (оренди) вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 404,8 кв.м, що розташовані на першому поверсі семиповерхової нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: місто Дніпро, вулиця Батумська, 13 також залишається без задоволення.

Апелянтом переконливих аргументів щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не наведено.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Дніпровську міську раду.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 року у справі № 904/5442/19 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Дніпровську міську раду.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 07.04.2021р., в зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. на лікарняному та у відпустці.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді О.О. Євсіков

Л.В. Кропивна