ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2021 р. Справа№ 911/3158/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Київської області

від 24.12.2020

у справі №911/3158/20 (суддя - Конюх О.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Тетіївтепломережа» Тетіївської

міської ради

про стягнення 58 103, 44 грн

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - позивач, АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Тетіївтепломережа» Тетіївської міської ради (надалі - відповідач, КП «Тетіївтепломережа») грошових коштів у розмірі 58 103, 44 грн, з яких: 44 092,10 грн - пеня, 5 274, 06 грн - 3% річних, 8 737, 28 грн - інфляційні втрати, нараховані у зв`язку із простроченням виконання грошових зобов`язань з оплати поставленого природного газу у листопаді-грудні 2017 року та січні-лютому 2018 року за Договором постачання природного газу від 20.09.2017 №2162/1718-КП-17 (надалі - Договір).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині своєчасного розрахунку за поставлений позивачем природний газ.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що прострочення зобов`язання із оплати природного газу за Договором виникло за відсутності вини останнього.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 13 227, 63 грн пені, 5 274, 06 грн 3% річних, 8 737, 28 грн інфляційних втрат та 2 102, 00 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що заявлені позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат є вірними, відповідають умовам Договору та нормам законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги вважаються обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача.

Водночас, суд першої інстанції, оцінивши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором та майновий стан КП «Тетіївтепломережа», виходячи із положень ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, дійшов висновку про необхідність зменшення заявленого позивачем до стягнення з відповідача розміру пені на 70%, у зв`язку з чим позовні вимоги задовольнив частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ «НАК «Нафтогаз України» (скаржник) звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 в частині відмови у стягненні пені в сумі 30 864, 47 грн, прийнявши у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру пені до 70% прийняте із порушенням норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 224, 233, 226 Господарського кодексу України, ст.ст. 549-552, 599 Цивільного кодексу України, а також норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем жодними належними доказами не доведено свою неспроможність виконання умов Договору у визначений ним строк, а також не надано жодних доказів вжиття усіх належних заходів для виконання умов Договору.

Крім того, скаржник зазначає про те, що відповідачем не було заявлено клопотання щодо зменшення пені, а посилання останнього на рішення Господарського суду Київської області справі №911/112/20 не може бути підставою для такого зменшення.

Окрім того, скаржником у тексті апеляційної скарги викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із обґрунтуванням причин пропуску.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2021 апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючої судді - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О.

Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 клопотання скаржника про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 задоволено, поновлено зазначений строк.

Відкрито апеляційне провадження у справі №911/3158/20 за апеляційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

На підставі викладених вище правових норм, розгляд апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Водночас, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 встановлено відповідачу строк на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу та встановлено сторонам строк для подання пояснень або заперечень, заяв та/або клопотань до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового рішення за результатами розгляду справи.

Відповідач своїм правом, визначеним ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» до Північного апеляційного господарського суду не подав.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 20.09.2017 між АТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КП «Тетіївтепломережа» (споживач) укладено Договір №2162/1718-КП-17 постачання природного газу (Договір).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.

Природний газ, що постачається за цим Договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями (п. 1.2. Договору).

Згідно п. 2.1. Договору постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ обсягом до 90 тис. куб. метрів, у тому числі по місяцях (тис. куб метрів): жовтень 2017 - 0; листопад 2017 - 15,0; грудень 2017 - 20,0; січень 2018 - 20,0; лютий 2018 - 20,0; березень 2018 - 15,0.

Відповідно до п. 2.2. Договору обсяги природного газу, які планується поставити згідно з цим Договором (далі - планований обсяг), повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, зазначених у п. 1.2 цього Договору.

Відповідно до п. 3.7. Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

За умовами п. 5.2. Договору ціна за 1000 куб. м газу на дату укладення становить 7 907,20 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 9 488,64 грн.

Згідно п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 8.1. та п. 8.2. Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим Договором.

У разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 10.3. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1. Договору).

Так, на виконання умов Договору, у листопаді-грудні 2017 року та січні-лютому 2018 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 260 206, 97 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі природного газу, а саме: акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 33 542, 34 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 73 821, 62 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 72 958, 15 грн; акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 79 884, 86 грн.

За умовами спірного Договору остаточний розрахунок по кожному з актів мав бути здійснений не пізніше 25 числа наступного місяця, а у випадку прострочення оплати у продавця було наявне право на нарахування пені (п. 8.2 Договору), процентів річних та інфляційних втрат (ст. 625 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач розрахувався із позивачем за наданий природний газ 23.10.2018, тобто із порушенням строків, які встановлені Договором, що підтверджується карткою розрахунків та копіями банківських виписок. Як вже було встановлено судом першої інстанції, зазначений факт не спростовується відповідачем.

Таким чином, враховуючи те, що зобов`язання з оплати природного газу було виконано відповідачем з порушенням встановлених Договором строків оплати, АТ «НАК «Нафтогаз України» нараховано КП «Тетіївтепломережа» та заявлено до стягнення 3% річних, інфляційні втрати та пеню у загальному розмірі 58 103, 44 грн.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, доведення факту прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати поставленого згідно умов Договору природного газу та правильність нарахування позивачем заявлених до стягнення з відповідача пені у розмірі 44 092, 10 грн, 3% річних у розмірі 5 274, 06 грн та інфляційних втрат у розмірі 8 737, 28 грн.

При цьому, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 70% від заявленого позивачем розміру, висновок Господарського суду Київської області у рішенні від 25.09.2020 у справі №911/112/20, що набрало законної сили, щодо не встановлення для КП «Тетіївтепломережа» виконкомом Тетіївської міської ради економічно обґрунтованих тарифів на постачання теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, а також майновий стан підприємства відповідача, керуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, суд першої інстанції зменшив розмір пені на 70% від заявленої позивачем суми, у зв`язку з чим позов було задоволено частково.

З огляду на те, що рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 30 864, 47 грн, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для перегляду вказаного рішення в частині задоволених позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо зменшення заявленого позивачем розміру пені до 70% та відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 30 864, 47 грн, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами.

За змістом ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось відповідачем, позивач виконав свій обов`язок щодо передачі відповідачу природного газу належним чином, загальна вартість отриманого відповідачем товару склала 260 206, 97 грн. В свою чергу, відповідач, всупереч п. 6.1. Договору за поставлений позивачем товар оплатив із затримкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 Цивільного кодексу України кваліфіковано як порушення зобов`язання.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, визначені ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, отже нарахування пені має здійснюватись з наступного дня після спливу строку виконання грошового зобов`язання та припинитися або в переддень виконання грошового зобов`язання (оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені або у відповідне число через шість місяців після дати початку нарахування пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Так, матеріалами справи підтверджується наступне:

- за отриманий у листопаді 2017 року природний газ, відповідач мав розрахуватися із позивачем до 25.12.2017 включно;

- за отриманий у грудні 2017 природний газ, відповідач мав розрахуватися із позивачем до 25.01.2018 включно;

- за отриманий у січні 2018 природний газ, відповідач мав розрахуватися із позивачем до 26.02.2018 включно (оскільки 25.02.2018 припадає на вихідний день, останнім днем виконання зобов`язання є наступний за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України));

- за отриманий у лютому 2018 природний газ, відповідач мав розрахуватися із позивачем до 26.03.2018 включно (оскільки 25.03.2018 припадає на вихідний день, останнім днем виконання зобов`язання є наступний за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України)).

Однак, всупереч умовам Договору, відповідачем було проведено розрахунок із позивачем за поставлений останнім природний газ 23.10.2018.

Враховуючи вищевикладене, позивачем було нараховано до стягнення з відповідача, зокрема, пеню: за період з 26.12.2017 по 25.06.2018 в сумі 5 479, 80 грн; за період з 26.01.2018 по 25.07.2018 в сумі 12 331,24 грн; за період з 27.02.2018 по 26.08.2018 в сумі 12 378, 90 грн; за період з 27.03.2018 по 26.09.2018 в сумі 13 902, 16 грн. Загальний розмір пені до стягнення з відповідача склав 44 092, 10 грн.

Водночас, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, враховуючи майновий стан сторін, керуючись ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, а також із урахуванням висновків, встановлених у рішенні Господарського суду Київської області від 25.09.2020 у справі №911/112/20, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, на 70% від заявленої позивачем суми.

Скаржник у апеляційній скарзі заперечує щодо вищевикладеного висновку місцевого господарського суду та зазначає, що відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення пені, а лише наведено посилання на ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, як на підстави відмови у позові, а встановлені у рішенні Господарського суду Київської області від 25.09.2020 у справі №911/112/20 обставини не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення умов Договору.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що у зв`язку із не встановленням вчасно виконкомом Тетіївської міської ради для КП «Тетіївтепломережа» економічно обґрунтованих тарифів на надання послуг із теплопостачання, останній не мав змоги у строки, визначені Договором провести розрахунки за поставлений природний газ із позивачем. На підтвердження зазначених обставин відповідач посилався на рішення Господарського суду Київської області від 25.09.2020 у справі №911/112/20, яке набрало законної сили, та просив зменшити розмір пені на 70% у разі, якщо суд дійде висновку про наявність вини саме у діях відповідача щодо несвоєчасної оплати за спожитий природний газ.

Так, згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні принципи наведено у ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Водночас, положеннями законодавства не визначено конкретного переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Так, при зменшенні розміру пені, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати пені. При цьому як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є непідприємницьким товариством (єдиним засновником якого є Тетіївська міська рада), створеним для здійснення функцій, визначених законом, не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, а отже надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ в цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів.

Водночас, місцевим господарським судом зазначено, що надходження коштів від такої сплати було недостатнім не лише через неналежну оплату споживачами вартості комунальних послуг.

Так, було враховано, що виконком Тетіївської міської ради (якому відповідач підзвітний та підконтрольний) не встановлював для КП «Тетіївтепломережа» економічно обґрунтовані тарифи на постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, в результаті чого відповідач в період з 2016 року по 2018 рік був вимушений надавати споживачам послугу з постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води по тарифу, який не забезпечував позивачу відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на надання такої послуги. Вказана обставина встановлена рішенням Господарського суду Київської області від 25.09.2020 у справі №911/112/20, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 70% від заявленої позивачем суми та відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 30 864, 47 грн пені.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відзначає, що при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені судом першої інстанції було дотримано принципу збалансованості інтересів сторін, а також враховано добросовісну поведінку відповідача (сума основного боргу була повністю погашена відповідачем на момент звернення позивача з позовом), його фінансовий стан, а також те, що позивачем не надано доказів понесення збитків у зв`язку із таким простроченням.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягненні пені у розмірі 30 864,47 грн, а тому не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для зменшення стягуваної суми пені на 70% за Договором відповідає нормам чинного законодавства та наявним у справі матеріалам.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також дотримано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 з викладених в апеляційній скарзі обставин в розумінні ст. 277 Господарського процесуального кодексу України відсутні.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

4. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2020 у справі №911/3158/20, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021.

5. Матеріали справи №911/3158/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 12.04.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова