ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/451/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015"
про стягнення 138960,00 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віко2015" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 138960,00 грн. за порушення умов договору № Л/НХ-20138/НЮ від 24.03.2020 року щодо поставки товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи було вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами, наданими сторонами.

Відповідно до частини першої пункту 3 статті 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачу було встановлено строк для подачі відзиву на позову та строк для подання заперечень на відповідь на відзив.

Позивачу було встановлено строк для подачі відповіді на відзив відповідача.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд даної справи, судом було направлено на юридичні адреси позивача та відповідача копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано 22.02.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано 22.02.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.03.2021 року відповідачем було подано відзив на позов (вх. № 5287), в якому відповідач проти позову заперечує. посилаючись на те, що ним було вчасно поставлено позивачу товар, у строки, визначені умовами договору та відсутність порушення з боку відповідача, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позву. Також відповідачем було заявлено до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.03.2021 року представник позивача надав пояснення (вх. № 7156).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

24.03.2020 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" (покупець-позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віко2015" (постачальник-відповідач) було укладено договір № Л/НХ-20131/НЮ.

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов`язується у 2020 р. поставити покупцеві товар, зазначений в Специфікації №1 (Додаток №1 до даного договору), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування (номенклатура, асортимент) товару: (Бензин А-95 Код ДК 021:2015-09130000-9 (Нафта і дистиляти). Код УКТЗЕД: (п. 1.2. договору).

Кількість товару: 220000 л (визначається у Специфікації № 1 (Додаток №1) (п. 1.3. договору).

Виробник товару, країна походження: ПАТ "Укрнафта", Україна (п. 1.4. договору).

Рік виготовлення товару: 2020 (п. 1.5. договору).

Постачальник повинен поставити покупцю товар, якість якого відповідає наступним нормативним документам: ДСТУ 7687:2015 Бензини автомобільні Євро. Технічні умови (п. 2.1. договору).

Гарантійний термін експлуатації: зберігання не менший ніж 6 місяців з дати виготовлення (п. 2.3. договору).

При виявленні невідповідності кількості або якості товару, виклик представника постачальника для складання двостороннього Акту обов`язковий (п. 2.5. договору).

Ціна товару визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації №1 (Додаток №1). Ціна за одиницю товару визначається у Специфікації №1 ( Додаток №1). (п. 3.1. договору).

Сума цього Договору на момент його підписання становить 5095200,00 грн., у тому числі ПДВ 20% 849200,00 грн. (п. 3.2. договору).

Розрахунки проводяться у безготівковій формі за наявності підписаного сторонами цього договору акта приймання-передачі товару, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної оплата здійснюється покупцем протягом 30 банківських днів з дати реєстрації постачальником податкової накладної/розрахунку: коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, оформленої та зареєстрованої згідно вимог чинного законодавства.

Датою оплати вважається дата перерахування покупцем коштів на рахунок постачальника (п. 4.3. договору).

Постачальник здійснює поставку товару на умовах DAP за правилами "Інкотермс-2010", за реквізитами, зазначеними в заявці покупця (реквізити виробничого підрозділу регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (п. 5.1. договору).

Поставка товару проводиться партіями протягом не більше 15 днів тільки на підставі наданої письмової рознарядки/заявки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання продукції, але не пізніше 25.12.2020 року (п. 5.2. договору).

Місце поставки товару: Зазначено в Специфікації № 1 (Додаток № 1 до цього договору) (п. 5.5. договору).

Датою поставки товару, а також переходу права власності на товар вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару (п. 5.6. договору).

Відповідно до п. 5.7 договору, постачальник вважаться таким, що виконав свої зобов`язання з поставки товару (Палива) у день отримання покупцем товару (Палива) на АЗС за пред`явленою карткою або талоном, що відповідають кількості, вартості та типу товару зазначеному у Специфікації № 1 (Додаток № 1) даного договору.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором (п. 7.1. договору).

За прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості непоставленого товару (п. 7.2. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 (п. 10.1. договору).

Сторонами підписано додаток № 1 до договору "Специфікацію № 1" (а.с. 16), в якій визначено товар, що підлягає поставці, а саме: Бензин А-95 у кількості 220000 л. загальною вартістю 5095200,00 грн.

Відповідно до п. 5.3. договору, поставка товару проводиться партіями протягом не більше 15 днів на підставі наданої письмової рознарядки/заявки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання продукції, але не пізніше 25.12.2020 року.

В матеріалах справи наявна заявка від 14.08.2020 року на поставку товару у кількості 50000 л. на загальну суму 1158000,00 грн. (а.с. 17), яка була направлено відповідачу засобами електронного зв`язку.

Отже, з урахуванням положень п. 5.2. договору, відповідач повинен був поставити товар на адресу позивача у строк до 29.08.2020 року включно.

Матеріали справи свідчать про те, що 21.08.2020 року відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 20000 л. на суму 463200,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі № 3 (а.с. 18).

В подальшому відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 30000,00 л. на загальну суму 694800,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі від 01.09.2020 року.

Таким чином, позивач вказує на те, що в порушення умов договору, вищезазначений товар поставлено відповідачем з порушенням строків встановлених договором.

Оскільки відповідач не поставив позивачу товар на суму 694800,00 грн. у строк до 29.08.2020 включно, тобто допустив прострочення строків поставки товару, позивач нарахував до стягнення з відповідача штраф від вартості непоставленого товару у розмірі 20 % у розмірі 138960,00 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідач у поданому відзиві проти позову заперечує, посилаючись на те, що останню партію товару було направлено позивачу 28.08.2020 року та вказаний товар був на пошті 29.08.2020 року, у зв`язку з чим не відбулось прострочення поставки товару та позивачем безпідставно нараховано штраф за прострочення поставки товару.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, виходить із наступного.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено наступне: зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з умовами договору, строк поставки товару є таким, що настав 29.08.2020 року включно.

Як вбачається з акту приймання-передачі товару у кількості 30000,00 л. його датовано 28.08.2020 року та відповідно до виправлення представника позивача зазначено 01.09.2020 року.

Отже позивач вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення поставки товару, оскільки останній день поставки товару є 29.08.2020 року, в той час, як фактично позивачем товар було отримано 01.09.2020 року, на підтвердження чого надано акт приймання-передачі товару.

Щодо заперечень відповідача стосовно того, що товар було поставлено позивачу 29.08.2020 року, тобто без прострочення поставки, суд зазначає наступне.

Як вбачається із наданої відповідачем поштової квитанції про направлення останньої партії товару, її датовано 28.08.2020 року та зазначено, що розрахунковою датою прибуття товару є 29.08.2020 року.

Тобто, відповідачем фактично було направлено позивачу товар 28.08.2020 року.

Також із наданої поштової накладної вбачається, що товар було направлено з міста Львова до міста Києва.

Отже, товар, направлений відповідачем поштою з іншого міста 28.08.2020 року не міг бути фактично поставлений 28.08.2020 року, як датовано в акті приймання-передачі.

Однак, як вбачається із експрес-накладної № 5771 від 28.08.2020 року, представником позивача товар було фактично отримано 29.08.2020 року о 13 год. 58 хв.

Таким чином, посилання позивача у позовній заяві на те, що товар був отриманий останнім 01.09.2020 року спростовується матеріалами справи, а саме вищезазначеною експрес-накладною.

Як вже було зазначено вище, п. 5.6 договору передбачено, що датою поставки товару, а також переходу права власності на товар вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

В постанові Судової плати у господарських справах Верховного Суду України від 29.04.2015р. у справі №3-77гс15 вказано, що видаткова накладна, складена у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні», засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції та договірних відносин. Відсутність певного документа за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

В даному випадку, поставка відбулась за посередництвом послуг перевізника «Нова пошта» та представником позивача було отримано товар за адресою доставкою 29.08.2020 року. Наявність чи відсутність акту приймання-передачі не впливає на сам факт поставки та отримання товару. Такий акт є додатковим документальним підтвердженням поставки, а не визначенням моменту виконання постачальником свого зобов`язання.

Також, як зазначено у постанові Верховного Суду у справі № 916/922/19 від 29 січня 2020 року, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

Отже, саме Експрес-накладна в даному випадку є належним доказом, який фіксує факт виконання відповідачем обов`язку із доставки товару 29.08.2020 року.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В даному випадку, відповідачем фактично було поставлено позивачу товар у межах строку, визначеного договором, а саме 29.08.2020 року (кінцевий термін поставки товару).

Крім того, матеріали справи містять податкову накладну, зареєстровану 28.08.2020 року.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що попередню партію товару на суму 463200,00 грн., позивачем було направлено відповідачу 21.08.2020 року та відповідно акт приймання-передачі також датований 21.08.2020 року.

З поштової квитанції Нова Пошта від 21.08.2020 року вбачається, що розрахунковою датою прибуття товару є 24.08.2020 року.

В той час, як позивачем було підписано акт приймання-передачі від 21.08.2020 року без будь-яких виправлень, що свідчить про прийняття товару.

Щодо заперечень відповідача стосовно того, що виправлення в акті приймання-передачі товару від 28.08.2020 року, здійснене позивачем на іншу дату, а саме 01.09.2020 року є неправомірним, оскільки відповідний акт є документом первинного обліку та не може містити виправлення, зокрема в односторонньому порядку, суд зазначає наступне.

Як вбачається представником позивача було самостійно виправлено дату акту приймання-передачі товару.

В свою чергу матеріали справи не містять доказів надсилання виправленого примірнику акта приймання-передачі товару на адресу відповідача чи претензії про порушення строків поставки товару.

Тобто позивач, з моменту отримання товару не здійснив дій щодо повідомлення відповідача про порушення умов договору останнім та нарахування у зв`язку з цим штрафних санкцій, в той час, як відповідач вважав, що умови договору виконані ним у повному обсязі та в обумовлені договором строки, оскільки експрес-накладна свідчить про те, що позивачем було отримано товар 29.08.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Як зазначено у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява № 4909/04, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем належними доказами не доведено прострочення відповідачем поставки товару, оскільки подані суду докази, у їх сукупності, свідчать про те, що фактично представником позивача було отримано товар 29.08.2020 року, тобто у межах, визначеного договором строку поставки товару, в той час, як підписання з боку позивача акту приймання-передачі 01.09.2020 року не є безумовним доказом саме поставки товару саме у цей день.

Отже, приймаючи до уваги недоведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору, що виключає можливість нарахування штрафних санкцій, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо заявлених до стягнення відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В даному випадку на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката, відповідачем було надано наступні документи:

- договір про надання професійної правничої допомоги № 81 від 25.02.2021 року, укладений між ТОВ "Віко2015" та Адвокатським об`єднанням "СІ.ЕЛ.ЕС";

- додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги № 81 від 25.02.2021 року;

- акт-рахунок № 1 від 26.02.2021 року на суму 3500,00 грн.;

- платіжне доручення № 628 від 26.02.2021 року на суму 3500,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.»

Як вбачається з п. 1 додаткової угоди № 1 відповідач доручає Адвокатському об`єднанню: вивчити та проаналізувати матеріали судової справи № 922/451/21 за позовом АТ "Укрзалізниця" до відповідача про стягнення штрафних санкцій у розмірі 138960,00 грн., що перебуває у провадженні господарського суду Харківської області, дослідити додаткові документи, що надані відповідачем у справі № 922/451/21, адвокатському об`єднанню, сформувати правову позицію по даній справі № 922/451/21 шляхом складання проекту відзиву на позовну заяву, надіслати такий проект відзиву відповідачу для його подальшого оформлення та підписання відповідачем з метою подання до господарського суду Харківської області.

Також п. 2 додаткової угоди № 1 передбачено. що сторони погодили, що розмір гонорару адвокатського об`єднання по справі складає 3500,00 грн. та має бути сплачений відповідачем у день виставлення акту-рахунку адвокатським об`єднанням.

26.02.2021 року адвокатським об`єднанням було виставлено відповідачу акт-рахунок № 1 на суму 3500,00 грн., в якому зазначено, що адвокатом було вивчено матеріали судової справи № 922/451/21 за позовом АТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця", дослідження додаткових матеріалів, наданих відповідачем, складання проекту відзиву на позовну заяву та направлення його відповідачу.

26.02.2021 року відповідачем було оплачено вищезазначений рахунок, що підтверджується платіжним дорученням № 628 від 26.02.2021 року на суму 3500,00 грн.

Водночас суд враховує правову позицію, висловлену Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, згідно якої у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Позивач у поданих поясненнях заперечує проти заявлених відповідачем до стягнення судових витрат у розмірі 3500,00 грн., посилаючись на те, що адвокатом не зазначено кількість часу, витраченого останнім, а також не доведено співмірності витрат на правничу допомогу.

При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року по справі № 638/7748/18 зазначив, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої дороги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

В даному випадку, відповідачем не було подано до суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги.

В свою чергу суд також зауважує, що поданий відповідачем відзив на позов було підписано директором ТОВ "Віко2015" Комаровим Р.С. та копії додатків до відзиву також були засвідчені зазначеною особою.

Щодо примітки під підписом директора ТОВ "Віко2015" стосовно того, що проект відзиву складено адвокатом АО "СІ.ЕЛ.ЕС." Байдеріним О.А., суд зазначає наступне.

В даному випадку, на поданому відповідачем відзиві, відсутній підпис самого адвоката, що виключає можливість суду ідентифікувати, що відзив складено саме адвокатом АО "СІ.ЕЛ.ЕС." Байдеріним О.А., оскільки підписано його директором ТОВ "Віко2015" Комаровим Р.С.

Крім того, суд зазначає, що Байдеріним О.А. не було надано до відзиву свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю на підтвердження статусу адвоката.

Також суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ГПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

В даному випадку, відповідачем не було надано до суду довіреності або ордеру, виданого відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", оскільки відповідний документ містить персональні дані, такі як, номер та дата видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (посвідчення адвоката), відомості про орган адвокатського самоврядування, який видав адвокату відповідне свідоцтво (посвідчення), дані щодо робочої адреси адвоката або найменування і робочої адреси адвокатського бюро/об`єднання, в якому працює адвокат.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідачем не надано до суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги, а також приймаючи до уваги відсутність довіреності чи ордеру, виданого відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", передбачених ч. 4 ст. 60 ГПК України для підтвердження повноважень адвоката, як представника, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 75, 86, 129, 130, 202, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5, ) в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1, );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Віко2015" (61166, м. Харків, вул. Серпова, буд. 4, офіс 621, ).

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "14" квітня 2021 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/451/21