ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року Справа № 918/868/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Мельник О.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року в справі №918/868/20 (суддя - Горплюк А.М.)

за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11"

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Статус Ойл"

про виселення з нежитлових приміщень

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк" (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11" (надалі - Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Статус Ойл" (надалі - Відповідач 2) про виселення з нежитлових приміщень.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у зв`язку із несплатою Відповідачем 1 лізингових платежів понад 30 днів, Позивачем направлено повідомлення про розірвання Договору фінансового лізингу від 20 серпня 2016 року. У встановлений термін Відповідач 1 не повернув нерухоме майно, що й стало підставою для звернення Позивача до суду з даним позовом.

2 квітня 2020 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, від Відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішеннями суду у справі №910/1151/21 за позовом, в тому числі Відповідача 2 до Позивача та Відповідача 1 про визнання недійсними положень договорів лізингу, визнання права користування (оренди), зобов`язання вчинити дії (том 2, а.с 235-238).

В обґрунтування клопотання Відповідач 2 зазначає, що у поданій позовній заяві Позивач вказує на відсутність правових підстав у Відповідача 2 для використання орендованого майна. Відповідач 2 вважає, що обґрунтування, викладені у позовній заяві є передчасними та такими, що можуть бути спростовані у судовому порядку в рамках іншої справи, що розглядається в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року провадження у справі №918/868/20 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/1151/21, що розглядається Господарським судом міста Києва.

Приймаючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що відповідно до пункту 8.3 Договору лізингу у випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте Лізингоодержувачем у термін розірвання, по Акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу. У випадку відмови Лізингоодержувача при поверненні Майна підписувати Акт приймання-передачі Майна, Банк має право вимагати повернення Майна відповідно до чинного законодавства України. Відтак, до повернення майна, що було предметом лізингу, лізингодавцю у порядку передбаченому законом та договором, користувачем такого майна є лізингоодержувач. Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що лізингодавець, як власник майна, що було предметом лізингу, вправі здійснювати володіння, користування та розпорядження вказаним майном лише після повернення його з користування (лізингу) лізингоодержувача у порядку, передбаченому договором лізингу та чинним законодавством України.

Як зазначив суд першої інстанції встановлення правомірності повернення лізингового майна лізингодавцю, а відтак і наявності у останнього права здійснювати володіння, користування та розпорядження вказаним майном, має важливе значення для об`єктивного вирішення спору у справі №918/868/20.

За таких обставин, оскільки існує об`єктивна неможливість розгляду у даній справі місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку про задоволення клопотання Відповідача 2 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/1151/21, що розглядається Господарським судом міста Києва.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 48-57), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив скасувати ухвалу місцевого господарського суду як таку, що перешкоджає подальшому розгляду справи, а справу направити для продовження розгляду справи по суті.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що Закон України "Про фінансовий лізинг" не пов`язує момент виникнення права володіння, користування, розпорядження у лізингодавця з моментом повернення майна за виконавчим написом нотаріуса, оскільки таке право на повернення виникає після розірвання договору лізингу та є порушеним у випадку неповернення майна лізингодавцю, тобто, Закон надає право вибору лізингодавцю і останній не зобов`язаний вимагати повернення предмету лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса, а може і в судовому порядку захищати своє право власності.

Однак, після розірвання договору фінансового лізингу передане майно не було повернуто Позивачу, саме тому Позивач реалізував своє право на судовий захист. Справа до якої зупинено провадження у даній справі, стосується виключно Відповідача 1 та ніяким чином (навіть опосередковано) не стосується питання наявності у Відповідача 2 правових підстав перебувати у приміщеннях Позивача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 березня 2021 року (том 3, а.с. 66), з підстав, висвітлених в ній, було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача. Запропоновано Відповідачу 1 та Відповідачу 2 в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Розпорядженням керівника апарата суду від 1 квітня 2021 року на підставі службової записки головуючого судді від 1 квітня 2021 року, з підстав, зазначених у службовій записці, було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного розподілу судової справи між суддями було визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р.; суддя Філіпова Т.Л., суддя Мельник О.В..

Ухвалою Північно західного апеляційного господарського суду від 1 квітня 2021 року прийнято апеляційну скаргу №918/868/20 до провадження колегією суддів: головуючий суддя Василишин А.Р.; суддя Філіпова Т.Л., суддя Мельник О.В..

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи; з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Суд констатує, що дана справа № 918/868/20 не підпадає під дані винятки.

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 17 березня 2021 року (з урахуванням ухвали від 29 березня 2021 року) було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 918/868/20 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 16 квітня 2021 року.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційної скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. При цьому суд виходить з наступного.

В силу дії пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України: суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Таким чином, суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Суд також зазначає, що під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, оскільки розірвання договору іпотеки не є предметом розгляду у даній справі.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дослідивши позовну заяву апеляційний господарський суд констатує, що Позивач в обґрунтування позовної вимог про виселення Відповідача 2 з нежитлових приміщень посилається, зокрема, на те, що з 17 грудня 2019 року Договір фінансового лізингу №4С16069ЛИ від 20 серпня 2016 року є розірваним, а отже й договір оренди (суборенди) №15/08 від 15.08.2018 припинив свою чинність. Проте, як вказує Позивач, Відповідач 1 не повернув в добровільному порядку майно, у зв`язку з чим воно було повернуте власнику в примусовому порядку в рамках виконавчого провадження №61254082.

В матеріалах справи міститься копія Виконавчого напису №2, виданого 9 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. (том 1 а.с. 106-107).

Зазначеним виконавчим написом зобов`язано лізингоодержувача (Відповідача 1) повернути на користь лізингодавця (Позивача) нерухоме майно за списком, в тому числі яке є предметом розгляду даної справи.

В подальшому, 12 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №2 від 9 січня 2020 року (том 1 а.с. 108-112).

17 лютого 2020 року, 18 лютого 2020 року та 19 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №2 від 9 січня 2020 року в межах виконавчого провадження №61254082 винесено декілька Актів про передачу майна зазначеного в виконавчому документі стягувачу, за якими спірне майно повернуто власнику - Позивачу (том 1 а.с.113-116, 117-120, 121-124, 125-128, 129-132, 133-136).

21 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. у зв`язку з повним виконанням виконавчого документу винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження (том 1 а.с. 137-141).

Проте, нежитлові приміщення так і не повернуті власнику майна, у зв`язку з чим Позивач звернувся до суду з позовом про виселення Відповідача 1 та Відповідача 2 з нежитлових приміщень.

У клопотанні про зупинення провадження у справі Відповідач 2 вказує, що лише в межах справи №910/1151/21, що розглядається Господарським судом міста Києва буде встановлено наявність або відсутність права користування нежитловими приміщеннями щодо яких саме існує спір про виселення.

Колегією суддів встановлено, що 1 лютого 2021 року Господарським судом міста Києва відкрито провадження у справі за позовом, в тому числі Відповідача 2 до Позивача, Відповідача 1 та інших про визнання недійсним положень договорів лізингу, визнання права користування (оренди) та зобов`язання вчинити дії.

У вказаній ухвалі зазначено, що позивачі вказують, що станом на сьогоднішній день Позивачем вчиняються активні дії щодо розірвання Договорів лізингу та повернення об`єктів лізингу. При цьому, при поверненні об`єктів лізинг, Позивачем застосовуються положення договорів, які регламентують беззаперечне повернення об`єктів на користь Позивача з вчиненням виконавчих написів нотаріусів. Зокрема, Позивачем було здійснено направлення на адреси Лізингоодержувачів повідомлення про розірвання Договорів лізингу та пред`явлено вимоги про повернення майна, в яких в тому числі висловлювалось попередження з посиланням на підпункт 5.1.5 Договорів лізингу про можливість примусового повернення майна в беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. При цьому, на думку позивачів, положення підпункту 5.1.5 Договорів лізингу суперечать іншим положенням договорів, зокрема пункту 7.2 та пункту 9.3 Договору лізингу, що свідчить що такі положення не відповідають дійсним намірам сторін при укладенні відповідних договорів, а також створюють суттєвий дисбаланс сторін в частині забезпечення можливості кредитора без зустрічних і пропорційних гарантій для боржника.

Також, в ухвалі Господарського суду міста Києва у справі №910/1151/21 зазначено, що позивачі вважають, що активні дії Позивача в даній справі по поверненню об`єктів нерухомого майна без врахування прав та інтересів орендарів такого майна свідчить про невизнання Відповідачем 1 права користування (оренди) позивачів по справі №910/1151/21 на зазначене вище майно, що є підставою для захисту позивачами своїх прав, як від безпосередніх дій відповідачів, так і у відносинах з нотаріусами та органами та особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Відтак, предметом розгляду справи №910/1151/20 є визнання недійсним положень договорів лізингу щодо стягнення майна у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнання права користування (оренди) Відповідачем 2 майном (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 38, 46, 46, 16, 58, 58).

Крім того, як вбачається з даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, 1 лютого 2021 року Господарським судом міста Києва постановлено ухвалу в справі №910/1151/21 про забезпечення позову шляхом заборони Позивачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо повернення та/або стягнення та/або вилучення (примусове або добровільне) об`єктів лізингу, в тому числі того майна, що передане для Відповідача 1 за Договором лізингу від 20 серпня 2016 року.

Враховуючи вищеописане, колегія суддів зауважує, що правомірність користування спірним майном, що буде встановлено в межах справи №910/1151/21 впливає на подальший результат розгляду даної справи, оскільки Позивач просить виселити Відповідача 2 з нежитлових приміщень як такого, який користується майном без правових підстав. Адже у разі задоволення позовних вимог та встановлення обставин щодо законності права користування Відповідачем 2 орендованим нерухомим майном, у Позивача будуть відсутні законні підстави для виселення Відповідача 2 із орендованого приміщення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що при розгляді справи №918/868/20 суд не вправі самостійно встановлювати законність підстав для визнання недійсним пунктів Договору лізингу, що має наслідком скасування положення про беззаперечне повернення майна в односторонньому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса так як і немає права досліджувати та встановлювати законність договору оренди нерухомого майна, так як така вимога не є предметом спору в даній справі, а відповідно до пункту 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що при розгляді вимог про виселення з нежитлових приміщень саме на підставі положень договору лізингу не можуть бути розглянуті та досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість припинення права на таку вимогу, оскільки вони пов`язані з іншими правовідносинами.

У даній ж справі судом надається оцінка обставинам щодо дійсності та підставності зайняття Відповідачем 2 нежитлових приміщень та права Позивача на виселення Відповідача 2 із орендованого ним приміщення, які не є тотожними поняттю та визначенню обставин, з якими закон пов`язує дійсність договору фінансового лізингу та визнання права користування (оренди) договору оренди.

Північно-західний апеляційний господарський суд також констатує, що в межах справи №910/1151/21 має бути встановлений преюдиціальний факт наявності/відсутності у Відповідача 2 майнових прав за договором оренди приміщення нерухомого майна (зважаючи на оскарження договору лізингу саме в частині щодо передачі майна в оренду і права Позивача на повернення такого майна) та відповідно, факт наявності/відсутності у Позивача повноважень на звернення до суду з позовом про виселення із займаного приміщення, адже Відповідач 2 оспорює його дійсність з огляду на те, що він вважає себе законним та добросовісним орендарем спірного нерухомого майна з огляду на умови Договору оренди та фінансового лізингу, які є предметом розгляду по справі №910/1151/21.

Отже, вирішення спору та питання у даному провадженні між Позивачем та Відповідачем 1 і Відповідачем 2 про виселення з нежитлових приміщень, є неможливим без вирішення спору між Відповідачем 2 та Позивачем і Відповідачем 1 про визнання недійсним положень договорів лізингу та визнання права користування (оренди) майном, що є предметом розгляду у даній справі, та встановлення дійсних обставин спірних відносин, таких як - законність користування майном, що розглядається у Господарському суді міста Києва у справі №910/1151/21.

В апеляційній скарзі Позивач вказує також на те, що власником спірного майна є і був завжди Позивач, а укладений між Відповідачами договір оренди є договором піднайму (суборенди), який не може перевищувати строку договору найму (в даному випадку договору фінансового лізингу - основного договору). Також Позивач зазначає, що наявність ухвали Господарського суду міста Києва від 1 лютого 2021 року не забороняє та не може заборонити розглядати цю справу і виносити судові рішення.

Проте, колегія суддів звертає увагу Позивача на те, що в обґрунтування вимог про виселення Відповідачів з нежитлових приміщень Позивач у позовній заяві посилається саме на те, що вищезазначене нерухоме майно перейшло у володіння власника - Позивача після підписання актів про передачу майна зазначеного у виконавчому документі в межах виконавчого провадження №61254082, складеного приватним виконавцем Пиць А.А. при виконанні виконавчого напису №2, виданого 9 січня 2020 року приватним нотаріусом Остапенком Євгеном Михайловичем.

Крім того, відповідно до пункту 8.3 Договору лізингу, у випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте Відповідачем 1 у термін розірвання, по Акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу. У випадку відмови Відповідача 1 при поверненні майна підписувати Акт приймання-передачі Майна, Позивач має право вимагати повернення майна відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

З огляду на вищевказані норми вбачається, що до повернення майна, яке було предметом лізингу, лізингодавцю у порядку передбаченому законом та договором, користувачем такого майна є саме лізингоодержувач, особа яка набула таке право на підставі договору лізингу.

Таким чином, лізингодавець, як власник майна, що було предметом лізингу, вправі здійснювати володіння, користування та розпорядження вказаним майном лише після повернення його з користування (лізингу) лізингоодержувача у порядку, передбаченому договором лізингу та чинним законодавством України.

Відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (захист права власності).

Встановлення ж правомірності повернення лізингового майна Позивачу, а відтак і наявності у останнього права здійснювати володіння, користування та розпорядження вказаним майном, має важливе значення для об`єктивного вирішення спору у справі №918/868/20.

Відтак, зважаючи на заперечення Позивача щодо відсутності у Відповідача 2 права на зайняття орендованого майна, судова колегія прийшла до висновку, що результати розгляду справи №910/1151/21 матимуть істотне значення для правильного вирішення спору у справі №918/868/20, оскільки напряму можуть вплинути на дійсність заявлених Позивачем вимог, зважаючи на заперечення Відповідачем 2 прав Позивача на виселення його із займаного приміщення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про пов`язаність між собою даної справи та вищезазначеної, оскільки правочин, на підставі якого здійснює своє право користування орендованим майном наразі оскаржується у справі №910/1151/21, а отже і про наявність підстав для зупинення апеляційного провадження у справі №911/4055/15 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/745/20.

Враховуючи усе наведене, посилання Позивача на те, що обставини, які є предметом дослідження у справі № 918/868/20, можуть бути розглянуті та встановлені під час розгляду даної справи колегія суддів вважає безпідставними (адже сторона котра вказує на це не вчиняє дій для можливості здійснення судом встановлення наявності таких обставин).

Разом з тим, статтею 7 Господарського процесуального кодексу України передбачено принцип рівності перед законом та судом.

Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 6 вересня 2005 року).

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість необхідності зупинення провадження у справі через неможливість розглянути її до вирішення іншої справи, апеляційний господарський суд звертає увагу на положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також на те, що в господарському судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування процесу.

Аналіз сталої практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Відтак підсумовуючи усе вищезазначене в даному судовому рішенні, колегія суддів зазначає, що обставини, встановлені при вирішенні справи № 910/1151/21, матимуть суттєве та істотне значення для розгляду справи №918/868/20, оскільки суттєво впливатимуть на оцінку правовідносин сторін та наданих сторонами доказів.

За таких обставин, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі суд прийшов до правильного висновку, що існує об`єктивна неможливість розгляду справи №918/868/20 до вирішення іншої справи №910/1151/21 Господарським судом міста Києва, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає зупиненню до набрання законної сили рішенням у справі №910/1151/21.

З огляду на все вищевказане суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні апеляційної скарги Позивача, доводи якої спростовуються усім вищевстановленим в судовій постанові, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювану ухвалу без змін з огляду на її законність і обгрунтованість. При цьому колегія суду констатує, що при прийнятті даної постанови, Північно-західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даної ухвали (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Судові витрати за подання апеляційної скарги в силу дії статті 129 ГПК України апеляційний господарський суд покладає на Позивача.

Керуючись статтями 227-229 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року в справі №918/868/20 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року в справі №918/868/20 - залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

4.Справу №918/868/20 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Мельник О.В.