ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2021 р. м. Київ Справа №911/2686/20

За позовомВиконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Героїв Небесної Сотні, 21) в інтересах держави в особі Переяславської міської ради (08400, Київська обл., м. Переяслав, вул. Богдана Хмельницького, 27/25)
До Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 )
Про стягнення 321256,87 грн
Суддя Третьякова О.О.

Секретар судового засідання Капля Є.В.

Представники:

позивача не з`явився
відповідача не з`явився
прокурор не з`явився
обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Виконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Переяславської міської ради (далі - позивач), згідно з якою заявлено позовні вимоги до Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича (далі - відповідач) про стягнення 321256,87 грн доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки.

У позовній заяві прокурор вказує, що відповідач як власник об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі, 1968 року побудови, загальною площею 1659,30 кв.м за адресою: Київська обл., м. Переяслав, вул. Нахімова адмірала, буд 1/1 використовував під цією будівлею земельну ділянку по вул. Нахімова адмірала, 1/1 в м. Переяслав з кадастровим номером :01:010:0046, площею 0,8547 га, для розміщення та експлуатації будівель і споруд за відсутності належним чином оформленого права користування нею та безоплатно. В результаті чого, місцевим бюджетом не отримано коштів, які б могли сплачуватися у формі орендної плати за землю, а відтак відповідачу нараховано розмір доходу, збережений від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки в заявленій до стягнення сумі.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.09.2020 №911/2686/20 зазначений позов залишено без руху в порядку ст.174 Господарського процесуального кодексу України для усунення у десятиденний строк недоліків позовної заяви.

В установлений строк прокурор подав суду заяву про усунення недоліків №40-03-1795вих-20 від 02.10.2020, якою усунув недоліки позовної заяви.

Разом з тим, прокурором подано до суду заяву №40-03-1794вих-20 від 02.10.2020 про зменшення розміру позовних вимог, в якій прокурор просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича на користь Переяславської міської ради Київської області 320508,33 грн доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.10.2020 відкрито провадження у справі №911/2686/20 за вказаними позовними вимогами, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.11.2020, встановлено учасникам провадження строк для вчинення необхідних процесуальних дій та ін.

05.11.2020 Господарським судом Київської області на місці без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про відкладення підготовчого засідання на 10.12.2020.

26.11.2020 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погоджується з доводами прокурора, викладеними у позовній заяві та вказує, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів територіальної громади в особі Переяславської міської ради. Водночас, наголошує, що прокурором та позивачем невірно здійснено розрахунок заявленої до стягнення орендної плати, оскільки за основу розрахунку взято дані нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 20.01.2020, а не чинної у період користування землею. При цьому, відповідач посилається на положення ст.257 Цивільного кодексу України та просить застосувати строк позовної давності до вимог в частині стягнення орендної плати за березень - серпень та 11 днів вересня 2017. Також, звертає увагу суду на те, що відповідачем було сплачено орендну плату за землю за грудень 2019, що не враховано прокурором при розрахунку позовних вимог.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем подано заяву про закриття провадження у справі №911/2686/20, мотивовану тим, що спір між сторонами є публічно-правовим та має розглядатися адміністративним судом.

10.12.2020 до Господарського суду Київської області прокурором подано заяву №40/03-2142вих-20 від 07.12.2020 про зменшення розміру позовних вимог, в якій прокурор просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича на користь Переяславської міської ради Київської області 260882,53 грн доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, та повернути з Державного бюджету судовий збір у розмірі 905,62 грн на користь Київської обласної прокуратури.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов`язків, визначених у ст.42 цього Кодексу, зокрема, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За наслідками розгляду в підготовчому засіданні заяви прокурора про зменшення розміру позовних вимог, судом встановлено, що виходячи із змісту поданої заяви, а також змісту первісно поданої позовної заяви, заяви про зменшення розміру позовних вимог та конкретних обставин справи, прокурор не змінює предмету або підстав позову, а лише зменшує суму заявлену до стягнення. При цьому, заява прокурора про зменшення позовних вимог подана до початку розгляду справи по суті, відповідає вимогам, встановленим ст.170 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, оскільки зменшення розміру позовних вимог - це процесуальне право, передбачене п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України, судом прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог прокурора, а відтак має місце нова загальна ціна позову - 260882,53 грн, з якої й вирішується спір.

10.12.2020 до Господарського суду Київської області прокурором подано відповідь на відзив, у якій зазначається, що неналежне виконання своїх повноважень Переяславською міською радою Київської області упродовж розумного строку на підставі ст.23 "Про прокуратуру" надає право прокурору здійснювати представництво інтересів держави в суді, які, окрім загальнодержавних, можуть бути і локальними. Також, прокурор вказує, що в матеріалах справи наявні оригінали витягів з нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2017, на 01.01.2018 та на 01.01.2019, розмір якої протягом 2017-2019 був незмінним, а тому твердження відповідача стосовно здійснення невірного розрахунку ціни позову є безпідставними.

10.12.2020 Господарським судом Київської області на місці без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про перерву у підготовчому засіданні на 17.12.2020.

14.12.2020 до Господарського суду Київської області від прокурора надійшли заперечення №40/03-2200вих-20 від 11.12.2020 на заяву про закриття провадження у справі, відповідно до яких прокурор вважає викладені відповідачем доводи невмотивованими, оскільки вони не ґрунтуються ні на обставинах справи, ні на нормах законодавства.

Розглянувши у підготовчому засіданні 17.12.2020 заяву відповідача про закриття провадження у справі та врахувавши пояснення учасників справи, судом на місці без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про залишення заяви відповідача про закриття провадження у справі №911/2686/20 без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, як це передбачено пп.14.1.147 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Згідно з пп.14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Відповідно до ст.288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянкою. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Приписами п.287.1 ст.287 Податкового кодексу України унормовано, що землекористувачі сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок та орендну плату) з дня виникнення права користування земельною ділянкою.

Згідно з ст.125 та 126 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації такого права в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Тобто, у користувача земельної ділянки обов`язок сплати земельного податку і орендної плати та відповідно податкові правовідносини виникають лише після реєстрації за такою особою права користування земельною ділянкою.

При цьому, міська рада як уповноважена власником землі особа має повноваження звернутися до суду з вимогами про повернення відповідачем несплачених ним грошових коштів за користування земельною ділянкою, але лише за період, коли право користування землею не було оформлено, і лише про стягнення безпідставно збережених грошових коштів, а не стягнення податкового боргу.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №925/230/17 та постановах Верховного Суду від 10.02.2019 у справі №922/392/18, від 25.02.2020 у справі №922/748/19.

Відповідач не обґрунтував, яким чином до спірних правовідносин відноситься недотримання відповідачем законодавства з питань оподаткування, оскільки платником податків останній став з моменту виникнення права користування земельною ділянкою.

А відтак, відповідач не довів суду, що спір у справі №911/2686/20 про стягнення доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, має розглядатися адміністративним судом.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц досліджувалось питання за правилами якого судочинства (цивільного чи господарського) підлягають розгляду вимоги про стягнення доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, на підставі ст.1212 Цивільного Кодексу України, що виникли з правовідносин, які стосуються користування земельною ділянкою без укладення договору оренди, що додатково спростовує доводи відповідача про підсудність справи №911/2686/20 до адміністративної юрисдикції.

17.12.2020 Господарським судом Київської області на місці без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.01.2021.

На електронну адресу Господарського суду Київської області 12.01.2021 від прокурора надійшла заява №40/03-14вих-21 від 06.01.2021 про зменшення розміру позовних вимог, підписана електронним цифровим підписом, примірник якої також направлений за допомогою засобів поштового зв`язку, який надійшов до суду 14.01.2021. Прокурор просить суд прийняти заяву про зменшення розміру позовних вимог та стягнути з Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича на користь Переяславської міської ради Київської області 251461,13 грн доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, а також повернути з Державного бюджету судовий збір у розмірі 1046,94 грн на користь Київської обласної прокуратури.

21.01.2021 Господарським судом Київської області на місці без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про залишення заяви прокурора про зменшення розміру позовних вимог без розгляду з огляду на наступне.

Згідно з ст.113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов`язків, визначених у ст.42 цього Кодексу, зокрема, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання.

Частиною 2 ст.207 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

А відтак, заява прокурора №40/03-14вих-21 від 06.01.2021 про зменшення розміру позовних вимог, подана на стадії розгляду справи по суті без наведення поважності причин неподання її під час підготовчого провадження, не приймається до уваги судом при вирішення спору у справі №911/2686/20.

21.01.2021 Господарським судом Київської області на місці без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про перерву у судовому засіданні на 11.02.2021.

11.02.2021 учасники провадження у судове засідання не з`явились. Відповідач та позивач клопотали про розгляд справи без участі їх представників. Вирішення спору судом здійснюється за відсутності представників учасників судового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, врахувавши пояснення учасників провадження, проаналізувавши позовні вимоги та заперечення проти них, з`ясувавши всі фактичні обставин справи, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

06.04.2017 Переяслав-Хмельницькою міською радою Київської області за результатами розгляду звернення Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича прийнято рішення №67-33-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій ФОП Левченку Сергію Володимировичу", яким, зокрема:

1. Затверджено ФОП Левченку Сергію Володимировичу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, загальною площею 0,8547 га, (кадастровий номер: :01:010:0046), що розташована в м. Переяславі-Хмельницькому, по вул. Нахімова генерала, 1/1 (код КВЦПЗ-12.08).

2. Передано ФОП Левченку Сергію Володимировичу із земель комунальної власності для подальшого відведення земельної ділянки на умовах оренди для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій площею 0,8547 га, (кадастровий номер: :01:010:0046), що розташована в м. Переяславі-Хмельницькому, по вул. Нахімова генерала, 1/1, терміном на 5 років (код КВЦПЗ-12.08).

31.10.2019 Переяслав-Хмельницькою міською радою Київської області за результатами розгляду звернення Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича прийнято рішення №104-74-VII "Про внесення змін до рішення Переяслав-Хмельницької міської ради від 06.04.2017 №67-33-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій ФОП Левченку Сергію Володимировичу", яким внесено зміни до рішення Переяслав-Хмельницької міської ради від 06.04.2017 №67-33-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій ФОП Левченку Сергію Володимировичу", а саме, вилучено п.6 резолютивної частини рішення та замінено по всьому тексту рішення слова з "вул. Нахімова генерала, 1/1" на слова "вул. Адмірала Нахімова, 1/1".

03.12.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі (далі - договір), відповідно до якого орендодавець (позивач) надав, а орендар (відповідач) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться в місті Переяславі, по вул. Нахімова адмірала, 1/1, цільове призначення - для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг, кадастровий номер :01:010:0046 (п.1 договору).

Відповідно до п.2 договору в оренду передається земельна ділянка площею 0,8547 га.

Згідно з п.3 договору на земельній ділянці знаходиться громадський будинок - нежитлова будівля, господарські споруди.

Відповідно до п.4 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1413210,22 (один мільйон чотириста тринадцять тисяч двісті десять грн. 22 коп).

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 8% в рік відносно нормативної грошової оцінки (п.8 договору).

Згідно з п.40 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру надана відповідачу в оренду земельна ділянка, площею 0,8547 га, кадастровий номер :01:010:0046, цільове призначення 12.08. - для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30.01.2017 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 25.04.2016, розробленого товариством з обмеженою відповідальністю «Регіонземсервіс».

Аналогічна інформація щодо реєстрації та формування спірної земельної ділянки міститься в Поземельній книзі на земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0046.

Речові права відповідача на вказану земельну ділянку зареєстровано 10.12.2019 за номером 34611899 на підставі договору оренди землі від 03.12.2019, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №215119488 від 06.07.2020.

Також, як вбачається з вищезазначеної інформаційної довідки, 09.04.2012 за адресою: Київська обл., м. Переяслав, вул. Нахімова генерала, буд. 1/1 зареєстрована нежитлова будівля, 1968 року побудови, загальною площею 1659,30 кв.м, власником якої згідно з свідоцтвом про право власності б/н від 09.04.2012 є Левченко Сергій Володимирович (реєстраційний номер майна 363999120).

Актом №8 обстеження земельної ділянки від 26.02.2020, складеним комісією Переяславської міської ради з визначення та відшкодування збитків, заподіяних внаслідок невикористання земельних ділянок, самовільного заняття земельних ділянок та використання земельних ділянок з порушенням законодавства про плату за землю, затвердженою рішенням виконавчого комітету №470-26 від 26.11.2019, засвідчено факт використання відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0046 під належною йому будівлею з 01.03.2017 по період укладення та реєстрації договору оренди землі без правовстановлюючих документів.

Отже, відповідач для обслуговування нежитлового приміщення, яке перебуває у його власності, без належного оформлення речового права на землю до грудня 2019 використовував спірну земельну ділянку, яка є сформованою, площа та межі якої визначено, якій присвоєно кадастровий номер та яку зареєстровано в Державному земельному кадастрі.

Матеріали справи доказів протилежного не містять.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, є предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом положень глави 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій такий об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 Земельного кодексу України).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст. 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» ч.1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Таким чином, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі 922/3412/17.

З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.72, 14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Земельна ділянка площею 0,8547 га з кадастровим номером :01:010:0046, на якій розташоване нежитлове приміщення, належне відповідачу на праві власності, належить до комунальної форми власності.

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тобто не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п.288.5.1 ст.288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, як це передбачено п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст. 20 та ч.3 ст.23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Враховуючи вищезазначені правові норми, неможливим є визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, а тому необґрунтованими є будь-які розрахунки, зроблені за відсутності такого витягу.

Вказаний правовий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, яким неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №922/902/18, від 08.08.2019 у справі №922/1276/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, від 06.11.2019 у справі №922/3607/18.

Відповідно до витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер :01:010:0046) станом на 01.01.2017, станом на 01.01.2018 та станом на 01.01.2019 становила 1413210,22 грн.

Враховуючи користування відповідачем земельною ділянкою за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства речового права на неї та без сплати орендної плати, Переяславською міською радою за результатами обстеження земельної ділянки, оформленого актом №8 від 26.02.2020, нараховано Фізичній особі - підприємцю Левченку Сергію Володимировичу суму безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без належних на те правових підстав у розмірі орендної плати за період з 01.03.2017 по 31.12.2019, що за зробленим позивачем розрахунком складає 321256,87 грн (додаток №2 до акту обстеження земельної ділянки).

31.03.2020 позивачем направлено відповідачу лист за №07-23/755/2-20 від 27.03.2020 з пропозицією сплати в добровільному порядку таких безпідставно збережених коштів, в підтвердження чого до матеріалів справи додано копію фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» №477 від 31.03.2020 та роздруківкою з веб-сайту ПАТ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення №477. Однак, вказаний лист з боку відповідача залишено без відповіді та задоволення.

При поданні прокурором позовної заяви, за якою відкрито провадження у даній справі, до стягнення з відповідача було заявлено 321256,87 грн доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки за період 01.03.2017 по 31.12.2019.

В подальшому прокурором двічі позовні вимоги було зменшено заявами від 02.10.2020 та 07.12.2020, які прийняті судом, у зв`язку з чим спір у справі підлягає вирішенню виходячи з ціни позову 260882,53 грн.

Отже, згідно з наведеним прокурором у заяві про зменшення розміру позовних вимог №40/03-2142вих-20 від 07.12.2020 розрахунком недоотриманого позивачем доходу через використання відповідачем земельної ділянки комунальної власності без належного оформлення речових прав на неї, заявленими до стягнення з Фізичної особи - підприємця Левченка Сергія Володимировича на користь Переяславської міської ради є безпідставно збережені кошти у розмірі 260882,53 грн, які відповідач мав би сплатити у вигляді орендної плати за користування землею з 11.09.2017 по 31.12.2019.

При зменшенні позовних вимог прокурором враховано заявлений до застосування до спірних правовідносин відповідачем строк позовної давності, зокрема до вимог за період з 01.03.2017 по 10.09.2017.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки позовна заява подана до суду 11.09.2020, уточнені позовні вимоги є такими, що заявлені в межах строку позовної давності.

Судом встановлено, що проведення розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період користування відповідачем земельною ділянкою з 11.09.2017 по 31.12.2019 прокурором здійснено на основі даних витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0046 станом на 01.01.2017, на 01.01.2018 та 01.01.2019. Нормативна грошова оцінка такої земельної ділянки в зазначений період становила 1413210,22 грн.

Посилання відповідача на те, що прокурором та позивачем при здійсненні розрахунку заявленої до стягнення суми використано дані нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 20.01.2020, та як наслідок невірно здійснено розрахунок орендної плати за спірний період, судом до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи наявні витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 01.01.2017, на 01.01.2018 та 01.01.2019, відповідно до яких розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки становив 1413210,22 грн та з 2017 по 2020 не змінювався.

Враховуючи зазначене, твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи належних доказів правомірності та обґрунтованості нарахування суми орендної плати, розрахованої за 2017-2019 на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, є помилковими.

Прокурором надано копії рішень Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 29.05.2017 та від 14.06.2018, відповідно до яких для земель транспорту, для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, а також для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій визначено ставку орендної плати за земельні ділянки комунальної власності у розмірі 8% від нормативної грошової оцінки землі.

Таким чином, упродовж періоду з 11.09.2017 по 31.12.2019 розмір ставки орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:010:0046 становив 8% від нормативної грошової оцінки землі - 1413210,22 грн.

Суд здійснивши арифметичний перерахунок заявленої до стягнення суми безпідставно збережених за рахунок позивача коштів встановив, що за період з 11.09.2017 по 31.12.2019 відповідач мав би сплати орендну плату за земельну ділянку, що перебувала в його користуванні, в загальному розмірі 260801,08 грн (1413210,22 грн х 8% = 113056,82 грн, де: 1413210,22 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки; 8% - ставка орендної плати у відсотках від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки; 113056,82 грн - річна орендна плата; 113056,82 грн : 365 = 309,74 грн, де: 365 - кількість днів у році, 309,74 грн - орендна плата за 1 день користування земельною ділянкою; 309,74 грн х 842 = 260801,08 грн, де: 842 - кількість днів з 11.09.2017 по 31.12.2019 включно).

Водночас, учасниками справи підтверджено, що відповідачем 06.02.2020 згідно з платіжним дорученням №6 від 06.02.2020 сплачено на користь позивача 9421,40 грн орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0046 за грудень 2019.

Відтак, заявлена до стягнення сума має бути зменшена на суму, сплачену відповідачем за оренду земельної ділянки за грудень 2019, та становить 251379,68 грн (260801,08 грн - 9421,40 грн), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у даній справі.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги у справі №911/2686/20 підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача 251379,68 грн доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки, як правомірні, обґрунтовані, документально підтверджені та відповідачем належним чином неспростовані.

Щодо підстав звернення прокурора до суду із позовом у даному спорі в інтересах держави в особі Переяславської міської ради, що заперечуються відповідачем, суд зазначає наступне.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.3, 5 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Частиною 4 ст.53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, а межах положень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі (рішення Конституційного Суду України від 01.04.2008 у справі №4-рп/2008).

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016, який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено ст.131-1, п.3 ч.1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру").

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N 806/1000/17).

В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад, як це передбачено ч.1 ст.142 Конституції України.

Згідно з ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до ч.3,5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Оскільки орендна плата за користування земельними ділянками, які належать до комунальної власності, має справлятися до місцевого бюджету Переяславської міської ради, саме остання є саме тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому прокурор обґрунтовано звернувся з позовом до суду саме в інтересах міської ради, оскільки в результаті збереження відповідачем доходу від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки порушені безпосередньо інтереси територіальної громади міста Переяслава.

Згідно з ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскарження громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є таким процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності, та відповідно для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №812/2385/18 від 26.05.2020.

З матеріалів справи вбачається, що прокуратура 29.01.2020 листом №3403-195вих-20 звернулася до Переяславської міської ради щодо здійснення нарахування безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати власникам нерухомого майна за фактичне користування земельними ділянками без належних та те правових підстав з зазначенням переліку таких власників нерухомого майна, серед яких, зокрема був і відповідач.

Листом №07-18/557/2-20 від 04.03.2020 Переяславська міська рада проінформувала прокуратуру про те, що міською радою надіслано власникам нерухомого майна, які використовували земельні ділянки без правовстановлюючих документів, листи - пропозиції щодо добровільної сплати нарахованих коштів, які були ними збережені за користування земельними ділянками за відсутності оформленого права користування ними.

26.03.2020 прокуратура листом №34-03-588вих20 звернулася до Переяславської міської ради з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді з проханням надати детальну інформацію щодо подальших дій міської ради по стягненню коштів, нарахованих за користування земельними ділянками без правовстановлюючих документів.

01.04.2020 листом №07-18/782/2-20 Переяславська міська рада проінформувала прокуратуру про те, що у міському бюджеті недостатньо коштів для сплати судових зборів, а тому подання позовів до власників нерухомого майна, які використовували земельні ділянки без правовстановлюючих документів, є неможливим.

28.04.2020 прокуратура листом №34-03-588вих20 звернулася до Переяславської міської ради з проханням зазначити чи вживались міською радою заходи примусового характеру щодо стягнення нарахованих коштів, зокрема, з Фізичної особи-підприємця Левченко Сергія Володимировича.

19.06.2020 листом №07-19/1237/2-20 Переяславська міська рада проінформувала прокуратуру про те, що заходи примусового характеру до Фізичної особи-підприємця Левченко Сергія Володимировича міською радою не вживалися, у зв`язку з недостатністю фінансування у міському бюджеті.

А відтак, суд приходить до висновку, що Переяславська міська рада була обізнана про порушення інтересів держави, попри те, обмежившись лише листуванням з відповідачем, до суду не зверталася, що свідчить про невжиття нею, як уповноваженим державою органом, спрямованих на захист інтересів держави заходів.

При цьому, сам факт незвернення до суду міської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо контролю за використанням земельної ділянки та наповненням місцевого бюджету, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади міста Переяслава та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Наведена правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №903/129/18 від 15.10.2019 .

Отже, прокурор належним чином обґрунтував наявність порушення інтересів держави та необхідність представництва таких інтересів у суді в особі Переяславської міської ради з урахуванням конкретних, встановлених в даній справі обставин та суб`єктного складу сторін.

У зв`язку з частковим задоволенням позову судові витрати у справі №911/2686/20 покладаються на сторін пропорційно до розміру задоволених вимог відповідно до ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.2, 7, 8, 11, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов Виконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Переяславської міської ради до Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича про стягнення 260882,53 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Переяславської міської ради (08400, Київська обл., м. Переяслав, вул. Богдана Хмельницького, 27/25, ідентифікаційний код 04054978) 251379 (двісті п`ятдесят одну тисячу триста сімдесят дев`ять) грн 68 коп. доходу, збереженого від використання без достатніх правових підстав земельної ділянки.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2, ідентифікаційний код 02909996) 3770 (три тисячі сімсот сімдесят) грн 70 коп. судового збору.

4. Відмовити у задоволенні позовних вимог Виконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Переяславської міської ради до Фізичної особи-підприємця Левченка Сергія Володимировича в частині стягнення 9502,85 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.04.2021

Суддя О.О. Третьякова