ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2021 р. Справа№ 920/988/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 (повний текст складено 28.01.2021)

у справі №920/988/20 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом фізичної особи ОСОБА_1

до фізичної особи ОСОБА_2

про стягнення 139 480,00 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа ОСОБА_1 (далі, позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до фізичної особи ОСОБА_2 (далі, відповідач) про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 139 480,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно платіжного доручення №134 від 10.07.2018 він перерахував відповідачу кошти у сумі 139 480,00 грн, однак між сторонами відсутні договірні зобов`язання, а тому вказані грошові кошти підлягають поверненню йому відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно отримані відповідачем кошти.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 у справі №920/988/20 у задоволенні позову фізичної особи ОСОБА_1 до фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення 139 480,00 грн - відмовлено. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,20 грн покладено на позивача - фізичну особу ОСОБА_1 .

Приймаючи оскаржуване рішення, суд встановив, що позивачем було вчинено правочин - перераховано згідно платіжного доручення на користь відповідача грошові кошти для отримання від відповідача товару. Відтак, оскільки позивач просить суд стягнути спірну суму як невикористаний аванс, набутий відповідачем за наявності правової підстави - правочину, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі фактично договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 10.02.2021 (про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 у справі №920/988/20 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з фізичної особи ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 139 480,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що підтвердженням укладення договору у спрощений спосіб може бути вчинення конклюдентних дій сторонами господарських відносин, таких як направлення замовлення та його прийняття, обмін листами, оплата рахунку-фактури, поставка товару, які свідчать про досягнення згоди між сторонами щодо істотних умов договору, встановлених частиною 3 статті 180 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та поданих позивачем доказів у справі, рахунків на оплату дошки дубової відповідач не виставляв, замовлення на поставку дошки не направляв, будь-яка інша переписка між сторонами в матеріалах справи відсутня. У матеріалах справи відсутні первинні документи, що ідентифікують господарську операцію, такі як видаткова накладна, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, які підтверджують факт поставки товару відповідачем та його отримання позивачем.

У свою чергу, операція щодо перерахування грошових коштів на підставі платіжного доручення не свідчить про наявність правочину або договору між сторонами та виникнення цивільних прав та обов`язків у останніх.

Отже, як стверджує позивач, суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норму статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом не було враховано практику розгляду аналогічних спорів у Верховному Суді (постанови від 08.10.2019 у справі №924/173/19, від 25.06.2020 у справі №924/904/19, від 24.12.2020 у справі №906/1216/19).

Також позивач звернув увагу суду на те, що встановивши іншу правову підставу позову ніж та, яка була вказана позивачем, суд повинен був надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду даної справи, при цьому предмет позову та підстави позову не змінилися б.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №920/988/20 передано на розгляд колегії Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 у справі №920/988/20; розгляд апеляційної скарги, враховуючи частину 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом розгляду у справі №920/988/20 є вимоги про стягнення 139 480,00 грн, а відтак вказана справа відноситься до малозначних в розумінні положень пункту 1 частини 5 статті 12 та частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно частин 3, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно пунктів 3, 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, не вручення під час доставки, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копії ухвали про відкриття апеляційного провадження від 01.03.2021 у справі №920/988/20 були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача (скаржника), яка зазначена ним у позові та апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 , та адресу відповідача, яка відповідає адресі, вказаній у відповіді відділу ведення реєстру територіальної громади Глухівської міської ради Сумської області (том 1, а.с. 32).

Поштове відправлення із трек-номером 216, яке направлялося на адресу позивача, було повернуто органом зв`язку на адресу суду з відміткою «адресат відсутній».

Поштове відправлення із трек-номером 224, яке направлялося на адресу відповідача, було повернуто органом зв`язку на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Отже, з огляду на вищенаведені положення Господарського процесуального кодексу України, позивач та відповідач належним чином повідомлялись судом про розгляд апеляційної скарги на рішення суду в даній справі в порядку письмового провадження, а вищевказана ухвала суду від 01.03.2021 вважається врученою сторонам.

Враховуючи наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.023.2021 строків на подання сторонами документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

10.07.2018 платіжним дорученням №134 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перерахував фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 139 480,00 грн.

У платіжному дорученні зазначено, що кошти перераховані як «авансовий платіж за дошку дубову».

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на дату перерахування вказаних коштів були зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

Позивач припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець 22.10.2019, а відповідач - 19.06.2019 (копії витягів з ЄДРПОУ щодо позивача та відповідача долучені до позовної заяви).

Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 139 480,00 грн були набуті ФОП ОСОБА_2 за рахунок позивача без достатньої правової підстави, а тому відповідач зобов`язаний повернути це майно позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

29.07.2020 позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу від 22.06.2020 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 139 480,00 грн, перерахованих як авансовий платіж за дошку дубову. Докази направлення містяться у матеріалах справи (том 1, а.с. 11-12).

Однак, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції відзиву на позовну заяву суду не надав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне.

Предметом спору в даній справі є стягнення грошових коштів у сумі 139 480,00 грн, які були сплачені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 згідно платіжного доручення №134 від 10.07.2018, правовою підставою позову визначено положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №760/13915/18 дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Із аналізу вказаних норм прав убачається, що фізичні особи, які на час звернення з позовом не є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Припинення підприємницької діяльності позивача та відповідача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме між позивачем та відповідачем як фізичними особами-підприємцями.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У відповідності до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Пунктом 1 частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Із цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Виходячи зі змісту зазначених норм можна виокремити особливості елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Аналіз норм Цивільного кодексу України, що регулюють кондиційні відносини свідчить про те, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна (грошових коштів) однією особою (набувачем) сталося за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна (грошових коштів) відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Таким чином, можна дійти висновку, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

Аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №924/173/19 та від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів, погоджуючись із доводами скаржника, дійшла висновку, що матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами укладеного у письмовій чи спрощеній формі договору на поставку позивачу товару, який був би підставою проведення позивачем оплати за платіжним дорученням №134 від 10.07.2018.

Пункт 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» визначає, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Згідно статті 22 вказаного закону платіжне доручення є розрахунковим документом, за допомогою якого здійснюється ініціювання грошового переказу. Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті України, затверджена Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 №22, тлумачить розрахунковий документ як документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Тобто, платіжне доручення є документом, який підтверджує факт виконання банком вимоги клієнта по здійсненню перерахунку коштів з рахунку клієнта на рахунок отримувача. Отже, платіжні доручення, самі по собі (без інших супутніх документів, як наприклад листів, телеграм, телефонограм), не є доказами наявності між сторонами певної домовленості, а є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують проведення господарської операції - оплати, підставою якої має бути договір. Відсутність договору (в усній чи письмовій формі) є свідченням безпідставності господарської операції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що крім платіжного доручення №134 від 10.07.2018, на підставі якого місцевий господарський суд дійшов висновку про вчинення сторонами правочину, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що між сторонами виникли договірні правовідносини, не вбачається наявності між сторонами будь-яких окремих цивільних правовідносин (письмовий чи усний договір/угода чи інші обставини, передбачені статтею 11 Цивільного кодексу України), які б підтверджували обов`язок позивача здійснити сплату авансу за товар.

Жодних належних, допустимих та достовірних доказів на спростування зазначеного відповідачем суду не надано.

З огляду на сукупність обставин, наявність правочину як підстави здійснення спірного платежу в сумі 139 480,00 грн доказами у справі не доведена, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірні кошти набуті відповідачем за відсутності відповідної правової підстави і мають бути повернуті позивачеві на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Висновки місцевого господарського суду про те, що грошові кошти в сумі 139 480,00 грн були набуті відповідачем за наявності правової підстави - правочину, матеріалами справи не підтверджуються та спростовуються вищенаведеним.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню в повному обсязі.

При вирішенні даного спору судом апеляційної інстанції у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховані висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 08.10.2019 у справі №924/173/19, від 25.06.2020 у справі №924/904/19.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача, а рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 у даній справі таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 у справі №920/988/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2021 у справі №920/988/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ) грошові кошти у розмірі 139 480 (сто тридцять дев`ять тисяч чотириста вісімдесят) грн 00 коп, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп судового збору за подання позовної заяви та 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду Сумської області відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №920/988/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко