РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2021Справа № 910/10823/20
за позовом Приватного підприємства "Тойнбі"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 5 159 853,01 грн

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача Приватного підприємства "Тойнбі"

про визнання недійсним договору

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Вовчик О.В.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Тойнбі" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором №19 про надання послуг технічного обслуговування транспортних засобів та виконання ремонтних робіт від 19.03.2019 у розмірі 5 159 853,01 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.09.2020.

23.09.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позову.

Окрім того, 23.09.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного підприємства "Тойнбі" про визнання недійсним договору №19 від 19.03.2019.

Протокольною ухвалою суду від 23.09.2020 відкладено підготовче засідання на 20.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву АТ "Українська залізниця", підготовче засідання призначено на 20.10.2020.

Протокольною ухвалою суду від 20.10.2020 відкладено підготовче засідання на 11.11.2020.

11.11.2020 від Приватного підприємства "Тойнбі" надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому відповідач за зустрічним позовом заперечував проти задоволення позову.

Протокольною ухвалою суду від 11.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 02.12.2020.

20.11.2020 через відділ діловодства суду від АТ "Українська залізниця" надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов.

Протокольною ухвалою суду від 02.12.2020 відкладено підготовче засідання на 23.12.2020.

Протокольною ухвалою суду від 23.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.01.2021.

У судовому засіданні 27.01.2021 суд заслухав вступне слово представника ПП "Тойнбі".

Протокольною ухвалою суду від 27.01.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 16.02.2021.

Протокольною ухвалою суду від 16.02.2021 відкладено судове засідання на 17.03.2021.

Протокольною ухвалою суду від 17.03.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 30.03.2021.

У судовому засіданні 30.03.2021 суд заслухав вступне слово представника позивача за первісним позовом, яка підтримувала позовні вимоги та просила задовольнити первісний позов та представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), яка заперечувала проти задоволення первісного позову та просила відмовити у задоволенні позову.

Також суд заслухав вступне слово представника позивача за зустрічним позовом, яка підтримувала позовні вимоги та просила задовольнити зустрічний позов та представника відповідача за зустрічним позовом, яка заперечувала проти задоволення зустрічного позову та просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представників сторін, як щодо дослідження доказів, так і по суті позовних вимог.

У судовому засіданні 30.03.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.03.2019 між Приватним підприємством "Тейкіт" (виконавець) та Акціонерним товариством "Українська залізниця" (замовник) в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" було укладено договір №19 про надання послуг технічного обслуговування транспортних засобів та виконання ремонтних робіт.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що виконавець зобов`язується за завданням замовника надавати послуги по технічному обслуговуванню рейкового автобусу PESA та виконувати ремонтні роботи, пов`язані з технічним обслуговуванням та ремонтом, які належать замовникові, своїми силами, а також із залученням підрядної організації з обов`язковим погодженням із замовником, зі свого матеріалу або матеріалу замовника, а замовник зобов`язується оплачувати надані послуги та виконані роботи в порядку, розмірі та строки, передбачені договором.

Вартість наданих послуг, виконаних робіт (включаючи вартість запасних частин, вузлів, агрегатів, видаткових матеріалів, що при цьому використовуються) визначається по наступному розрахунку: 1) за використані мастила, змащення, робочі рідини й запасні частини - по прейскуранту виконавця, діючому на момент надання послуг та виконання робіт; 2) за надані послуги та виконану роботу - по прейскуранту виконавця, діючому на момент надання послуг та виконання робіт, виходячи з вартості 1-ї нормо-годити робіт (п. 2.1 договору).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що перелік наданих послуг та виконаних робіт, в тому числі запасних частин, вузлів, агрегатів, видаткових матеріалів, що при цьому застосовуються, і їхня вартість, обчислюється відповідно до діючих на момент надання послуг та виконання робіт за дійсним договором, прейскурантів виконавця та вказуються в замовленні-наряді, що відкривається на підставі заявки на проведення технічного обслуговування та ремонтні роботи і закривається та підписується сторонами по закінченню надання послуг та виконання робіт.

Відповідно до п. 2.4 договору, на підставі замовлення-наряду виконавець виставляє замовникові рахунок на оплату наданих послуг, виконаних робіт.

Замовник зобов`язується здійснювати розрахунки з виконавцем відповідно до рахунків, виставлених останнім, протягом 20 робочих днів, з моменту їх виставлення, але у будь-якому випадку до моменту початку чи завершення виконання робіт/надання послуг. Виставлення рахунку виконавцем здійснюється по факсу, або електронній пошті (п. 2.5 договору).

Відповідно до п. 3.7 договору, роботи за цим договором вважаються виконаними, а послуги наданими належним чином після підписання сторонами акту виконаних робіт (наданих послуг). Акти надсилаються/передаються виконавцем замовникові, котрий протягом двох робочих днів має підписати їх та направити виконавцеві або направити мотивовану відмову від підписання відповідних актів. Не направлення замовником підписаних актів або мотивованої відмови у визначений у цьому пункті строк, означає, що акти повністю прийняті та підлягають повній оплаті.

Відповідно до п. 11.1 договору, даний договір після підписання його двома сторонами набуває чинності з дня підписання та діє до 31.12.2019 або до моменту дострокового розірвання цього договору, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач за первісним позовом зазначає, що у відповідача за первісним позовом наявна заборгованість за надані послуги у розмірі 5 159 853,01 грн, яку він просить стягнути з відповідача за первісним позовом.

Відповідач за первісним позовом заперечує проти первісних позовних вимог та зазначає, що у АТ "Українська залізниця" не виникало грошового зобов`язання перед позивачем за первісним позовом, оскільки спірний договір укладено з порушенням чинного законодавства, а тому АТ "Українська залізниця" звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору №19 про надання послуг технічного обслуговування транспортних засобів та виконання ремонтних робіт від 19.03.2019.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом зазначає, що спірний договір укладено з порушенням законодавства, а саме не дотримано процедуру укладення договору, передбачену Законом України "Про публічні закупівлі", підписантами з боку відповідача є неповноважні особи, договір не містить ціни договору, що є істотною умовою договору.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Спірний договір №19 про надання послуг технічного обслуговування транспортних засобів та виконання ремонтних робіт від 19.03.2019 за правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З долученої до матеріалів справи копії спірного договору №19 від 19.03.2019, яка відповідає наявному у ПП "Тейкіт" оригіналу договору (який було оглянуто судом у судовому засіданні 30.03.2021) вбачається, що підписантами договору є: зі сторони ПП "Тейкіт" - директор, ОСОБА_1 , підпис якої наявний на примірнику договору та скріплений печаткою підприємства; зі сторони АТ "Українська залізниця" - начальник локомотивного депо Київ-Пасажирський А.О. Протанський, підпис якого наявний на примірнику договору та скріплений печаткою підприємства, та головний інженер локомотивного депо Київ-Пасажирський Д.О. Мошковський, підпис якого відсутній на примірнику договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження надання послуг позивачем за первісним позовом додано до матеріалів справи акти наданих послуг на загальну суму 11 776 750,00 грн. Окрім того, до актів наданих послуг додані копії відповідних заявок.

Відповідач за первісним позовом заперечує проти зазначених документів із посиланням на статут АТ "Українська залізниця" та Положення про регіональну філію "Південно-західна залізниця" АТ "Українська залізниця".

Відповідно до п. 13 Статуту АТ "Українська залізниця", який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №452 від 13.05.2020), Товариство утворює філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без статусу юридичної особи як на території України, так і за її межами, які діють на підставі положень.

Регіональна філія "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" діє на підставі Положення про регіональну філію "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця", яке затверджено наказом ПАТ "Укрзалізниця" №108 від 19.02.2018 (в редакції наказу АТ "Укрзалізниця" №786 від 27.12.2018).

Відповідно до п. 5.7 зазначеного положення, будь-які договори, довіреності та інші вихідні документи щодо листування з третіми особами, також банківські та фінансові документи від імені Товариства вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу для філії, Товариства та третіх осіб виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правил двох підписів (скріплені двома підписами щонайменше двох посадових осіб філії) уповноважених на це посадовими особами філії, які діють на підставі довіреності, виданої Товариством (керівник та заступник керівника філії, іншого структурного підрозділу філії або іншою уповноваженою на це посадовою особою філії, тощо). Довіреності, правочини та інші вихідні документи від імені Товариства, адресовані третім особам, вважаються належним чином укладеними (вчиненими) філією, якщо вони укладені (вчинені) відповідно до Статуту Товариства та внутрішніх документів Товариства.

Судом встановлено, що копія наданого договору відповідає оригіналу договору, який наявний у позивача та оглянутий судом у судовому засіданні.

Як вбачається із даної копії, договір з боку АТ "Українська залізниця" підписано лише одним підписантом, а саме начальником локомотивного депо Київ-Пасажирський ОСОБА_2.

Також, із копій актів наданих послуг та заявок вбачається, що акти наданих послуг та відповідні заяви підписані зі сторони Виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський регіональної філії "Південно-західна залізниця" АТ "Українська залізниця" невідомою особою, оскільки міститься лише підпис та печатка філії, без зазначення ідентифікуючих особу підписанта даних (не зазначено посадове становище, ПІП особи, яка їх підписувала з боку філії АТ "Українська залізниця").

Таким чином суд погоджується з доводами відповідача за первісним позовом, що вказані документи не мають юридичної сили для сторін такого договору, оскільки договір підписано з порушенням положень статуту АТ "Українська залізниця" та Положення про регіональну філію "Південно-західна залізниця" АТ "Українська залізниця".

Відповідно до ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи - документи, які містять відомості про господарську операцію. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином, первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

Додані до матеріалів справи акти звірки взаєморозрахунків станом на 01.01.2020 та станом на 01.10.2020, згідно який станом на 01.10.2020 розмір заборгованості становить 6 184 653,01 грн, судом до уваги не приймається, оскільки акти звірки взаєморозрахунків не є первинними документами у розумінні ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження надання послуг по технічному обслуговуванню та виконання ремонтних робіт рейкового автобусу PESA матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, які підтверджуються факт надання послуг та виконання робіт позивачем за первісним позовом, до матеріалів справи не додано.

Таким чином, суд вважає первісні позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і спростовані належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем за первісним позовом, а відтак, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору №19 про надання послуг технічного обслуговування транспортних засобів та виконання ремонтних робіт від 19.03.2019, суд зазначає наступне.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні спору про визнання правочину (господарського договору) недійсним, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і відповідних наслідків; в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони; яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 3-5 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом посилається, зокрема не відсутність істотних умов договору (а саме - ціни договору), порушення порядку укладення договору (а саме - недотримано вимоги Закону України "Про публічні закупівлі") та з перевищенням повноважень підписанта договору.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Поняття "презумпція правочину" полягає в тому, що будь-які сумніви з приводу дійсності правочину повинні трактуватися на користь його правомірності, з метою недопущення порушення прав інших сторін такого правочину та забезпечення стабільності цивільних правовідносин.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц та від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням приписів ст. 203, 215 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 237 та ч. 1 ст. 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Статтею 241 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до частини третьої статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, у частині третій статті 92 ЦК України передбачено виняток із загального правила до визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постановах від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17.

Як уже зазначалося, спірний договір підписано начальником локомотивного депо Київ-Пасажирський ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 17.12.2018.

Із долученої до матеріалів справи копії зазначеної довіреності вбачається, що цією довіреністю уповноважено начальника ВП Локомотивне депо Київ-Пасажирський РФ "Південно-західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" Протанського А.О. та головного інженера ВП Локомотивне депо Київ-Пасажирський РФ "Південно-західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" Мошковського Д.О., кожен з яких має право діяти окремо один від одного за умови дотримання прави, встановлених п. 5.6 та 5.7 Положення про Філію, та здійснювати відповідно дії, пов`язані з діяльністю виробничого підрозділу.

Крім того, у зазначеній довіреності вказано, що правочини та інші вихідні документи від імені філії, вважаються належним чином укладеними та мають юридичну силу виключно у разі, коли вони укладені з дотриманням правила двох підписів.

Згідно п. 2.1 Положення про регіональну філію "Південно-західна залізниця" АТ "Укрзалізниця", філія є відокремленим підрозділом Товариства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Товариства та в його інтересах, здійснює делеговані Товариством функції у визначеному регіоні транспортної мережі, відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства. У виробничому та адміністративному підпорядкуванні філії знаходяться структурні (виробничі, функціональні) підрозділи (п. 2.3 положення).

Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір зі сторони позивача за зустрічним позовом підписаний начальником виробничого підрозділу та скріплений печаткою виробничого підрозділу.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б свідчили на конкретно визначені обмеження начальника виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський регіональної філії "Південно-Західна залізниця" щодо здійснення представницьких повноважень.

Крім того, на момент розгляду даної справи у суду відсутні відомості про притягнення до відповідальності начальника виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський регіональної філії "Південно-Західна залізниця" за вчинення спірного правочину з перевищенням повноважень, наданих Положенням відповідно до мети та завдань діяльності виробничого підрозділу Філії.

Відтак, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд відхиляє доводи позивача за зустрічним позовом щодо перевищення повноважень підписанта спірного договору.

Разом з тим, загальними положеннями Цивільного кодексу України можливість визнання недійсним правочину, укладеного з порушенням вимог інших актів цивільного законодавства. Одним з таких актів є Закон України "Про публічні закупівлі". Порушення вимог зазначеного закону щодо публічності процедури таких закупівель (проведення тендеру) є правовою підставою для визнання недійсним договору про надання послуг, укладеного суб`єктом закупівель, який підпадає під дію Закону, з огляду на імперативність заборони щодо проведення державних закупівель поза межами визначеної процедури та незалежно від ступеня виконання сторонами зобов`язань за оспорюваним договором.

Сторонами не заперечується той факт, що позивач за зустрічним позовом є замовником у розумінні Закону України "Про публічні закупівлі"

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону, цей Закон застосовується, зокрема, до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

Окрім того, відповідач за первісним позовом посилається на відсутність істотної умови договору, а саме ціни договору.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Суд відхиляє доводи відповідача за первісним позовом щодо відсутності ціни договору, оскільки ціна визначена у пункті 2.1 договору, яким сторони погодили, що ціна договору визначається по прейскуранту виконавця згідно заявки.

Окрім того, суд погоджується із доводами ПП "Тойнбі", що на час укладення спірного договору, його ціна не підпадала під сферу дії закону про публічні закупівлі, а тому суд відхиляє доводи АТ "Укрзалізниця" щодо порушення умов Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до ст. 15 ЦК України обов`язковою умовою для визнання правочину недійсним є факт порушень прав та інтересів позивача, у зв`язку з його (правочину) вчиненням.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Як вбачається із матеріалів справи, строк дії спірного договору закінчився 31.12.2019. Доказів пролонгації спірного договору матеріали справи не містять.

При настанні конкретних юридичних фактів, в тому числі за наявності волі сторін, зобов`язання припиняє своє існування та означає, що учасники такого зобов`язання втратили свої права та обов`язки за зобов`язанням, тобто кредитор вже не має права вимагати, а боржник не має обов`язку його виконувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд звертає увагу на те, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

При цьому статтею 74 ГПК України на сторони покладено обов`язок доказування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судове рішення за результатами вирішення спору не може бути абстрактним або умовним, а повинно містити відповідні закону або договору способи захисту прав та інтересів позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що позивачем не доведено яким чином такі права чи інтереси можуть бути поновлені внаслідок прийняття судового рішення про визнання недійсним договору про надання послуг, з урахуванням того, що строк дії договору закінчився, фактичне надання та споживання послуг за спірним договором припинено, та з огляду на природу спірного договору, двостороння реституція за договором між сторонами не можлива, а підстав для визнання договору недійсним на майбутнє суд не вбачає.

Закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань позивача, які виникли внаслідок його укладення та не були виконані на момент припинення договору, не звільняє від виконання зобов`язань за договором. Наведені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 червня 2018 року по справі №910/9072/17.

Рішення суду повинне бути спрямоване на реальне відновлення порушених прав заявника, має бути зрозумілим, конкретним, таким, що має бути виконане у встановленому в ньому порядку та піддавалося б контролю зі сторони суду за його виконанням, заявлений вже позивачем спосіб захисту розрахований на майбутнє, оскільки наразі доказів того, що у позивача за зустрічним позовом наявний обов`язок здійснити розрахунок за спірним договором, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов висновку, що визнання недійсним даного договору не призведе до настання реальних правових наслідків для сторін, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії2 від 27.09.2001.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Як встановлено ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісним позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісного позову Приватного підприємства "Тойнбі" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 5 159 853,01 грн - відмовити повністю.

2. У задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного підприємства "Тойнбі" про визнання недійсним договору - відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 09.04.2021.

Суддя Н.І. Зеленіна