РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.03.2021Справа № 910/8435/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЬВІВЕНЕРГОЗБУТ"

до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРТРАНСГАЗ"

третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО"

про стягнення 172 344,24 грн.,

за участю представників:

від позивача: Дятлов О.Л.;

від відповідача: Васійчук Л.Ф.;

від третьої особи: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЬВІВЕНЕРГОЗБУТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРТРАНСГАЗ" 172 344,24 грн., з яких: 154 400,00 грн. - основного боргу, 2 182,75 грн. - 3% річних, 15 761,49 грн. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору про постачання електричної енергії споживачу №90253/17 від 29.03.2019 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за спожиту ним електроенергію у листопаді 2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

14.07.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви (з посиланням на вимоги ухвали суду від 22.06.2020).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшов відзив.

22.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

22.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 вирішено здійснювати розгляд справи №910/8435/20 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 02.11.2020.

23.10.2020, через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній заперечує щодо залучення до справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО".

Підготовче засідання, призначене на 02.11.2020, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 призначено підготовче засідання на 25.11.2020.

23.11.2020, через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 21.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2020 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ПОЛТАВАОБЛЕНЕРГО" та відкладено підготовче засідання на 25.01.2021.

04.01.2021, через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

11.01.2021, через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 відкладено підготовче засідання на 15.02.2021.

12.02.2021, через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке в підготовчому засіданні 15.02.2021 було задоволено судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 відкладено підготовче засідання на 01.03.2021.

У підготовчому засіданні 01.03.2021 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував щодо закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті.

У підготовчому засіданні 01.03.2021 представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та не заперечував щодо закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2021, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.03.2021.

У судовому засіданні 31.03.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.03.2021 заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у позові повністю.

Представник третьої особи у судове засідання 31.03.2021 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Приймаючи до уваги, що обидві сторони реалізували власні процесуальні права шляхом подання відповідних заяв по суті справи, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого судом приймається рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

29.03.2019 між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №90253/17 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору його умови розроблені відповідно до Закону України від 13.04.2017 «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018, Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015, Постанови НКРЕКП №309 від 14.03.2018 «Про затвердження кодексу системи передачі» № 309 від 14.03.2018.

За умовами п. 2.1. Договору, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п.2.2. Договору предметом продажу є активна електрична енергія для об`єктів споживача, що живляться від електричних мереж оператора системи розподілу ПАТ «Полтаваобленерго», загальна вартість якої складає 3 012 733,44 грн.

За умовами п. 5.1. Договору, споживач розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з комерційною пропозицією, яка є додатком 1 до цього договору.

До укладеного Договору сторонами підписано: Додаток № 1 до Договору - комерційна пропозиція (загальна вартість 3 012 733,44 грн.); Додаток №2 - Договірні постачання електричної енергії, в якій були закладені помісячні обсяги споживання електроенергії на 2019 рік; Додаток № 3 до Договору - об`єкти споживання електричної енергії приєднані до електричних мереж ПАТ «Полтаваобленерго».

Строк (термін) поставки електричної енергії: до 31.12.2019 (п. 3.2. Договору).

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, за доводами позивача, відповідачем не було здійснено оплату за спожиту ним електроенергію у листопаді 2019 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг - домовленість між постачальником універсальних послуг та побутовим або малим непобутовим споживачем, або іншим споживачем, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу постачальником універсальних послуг за цінами постачальника універсальних послуг (положення пп. 1.1.2. п. 1.1. Розділу І Правил роздрібного ринку електричної енергії, затв. постановою НКРЕКП від 14.03.2018р. №312.

Так, положеннями ч. 1 ст. 692, ч. 1 ст. 693 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України «Про ринок електричної енергії».

Приписами ч. 1-2 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору відповідач 06.12.2019 отримав від позивача відповідний рахунок за електричну енергію №315511/107147-1 за листопад 2019 року на суму 154 400 грн. Кількість спожитої електричної енергії при цьому склала 67 009 кВт/год.

Листом АТ «Полтаваобленерго» від 07.02.2020 № 04-34/2411 підтверджений факт того, що фактичний обсяг електричної енергії, розподілений АТ «Полтаваобленерго» споживачу АТ «Укртрансгаз», філія «Оператор газосховищ України» постачальника ТОВ «Львівенергозбут» за листопад 2019 року склав саме 67 009 кВт/год.

При цьому, судом приймаються доводи позивача в частині того, що зазначений обсяг використаної відповідачем електричної енергії не перевищує договірний обсяг постачання, оскільки згідно Додатку № 2 до Додаткової угоди №4 від 20.09.2019, відповідачем було погоджено збільшення обсягу постачання електричної енергії на 2019 рік, де на листопад 2019 року узгоджено 91 463 кВт/год.

Окремо суд зазначає про безпідставність та недоведеність доводів відповідача стосовно того, що постачання електричної енергії за участі позивача припинилося з 01.11.2019, оскільки такі доводи суперечать належним доказам, що наявні у матеріалах справи.

Так, у справі наявне листування відповідача з позивачем та третьою особою з приводу заміни постачальника електроенергії з 01.11.2019, а також припинення дії Договору саме з цієї дати. Натомість, вказана дата зміни постачальника та припинення дії Договору жодним чином не були погоджені сторонами. Так, листом від 31.10.2019 № 04-32/16945 АТ «Полтаваобленерго» повідомило, що не може здійснити зміну постачальника з ТОВ «Львівенергозбут» на ДПЗД «Укрінтеренерго» з 01.11.2019, оскільки така зміна можлива тільки з 19.11.2019.

В свою чергу, листом від 14.11.2019 № 904-5090, адресованому третій особі та відповідачу, позивач погодив дострокове розірвання Договору з дати зміни оператором системи розподілу, а саме з 19.11.2019.

При цьому, судом враховано, що факт поставки електричної енергії за Договором відповідачем позивачу у листопаді 2019р. у обсязі 67 009 кВт/год документально підтверджений та належним чином зафіксований. Тоді як листом від 11.02.2021 №04-32/3237 АТ «Полтаваобленерго» надало детальну інформацію щодо розподілу електричної енергії АТ «Укртрансгаз» у листопаді 2019 року. З наданої інформації вбачається, що з 01.11.2019 по 18.11.2019 обсяг розподілу електричної енергії склав 67 009 кВт/год, тоді як постачальник цього обсягу енергії у вказаний період було саме ТОВ «Львівенергозбут». Натомість, лише з 19.11.2019 розподіл електричної енергії відбувався за участі постачальника - ДПЗД «Укрінтеренерго», проте постачання електроенергії зазначеним суб`єктом не є предметом даного спору.

Доказів повної або часткової оплати вартості використаної електричної енергії відповідачем до суду не надано.

Таким чином, оскільки, у строк встановлений умовами Договору відповідачем не було перераховано грошові кошти у сумі 154 400 грн. за фактичну спожиту ним електричну енергію у обсязі 67 009 кВт/год за період 01.11.2019 - 18.11.2019 року, останній вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а заявлена до стягнення заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Окрім суми основного боргу позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь 15 761,49 грн. пені.

З приводу вимог щодо стягнення пені суд вважає за необхідне зазначити, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Всупереч наведеному, позивачем не зазначено пункту Договору або ж норми законодавства, якими передбачено застосування пені за порушення відповідачем строків оплати спожитої електричної енергії, тоді як розділом 9 Договору «Відповідальність сторін» не визначеного такого роду відповідальності як нарахування та сплата пені за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином суд зазначає, що умови Договору не містять розміру, бази та порядку нарахування пені.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 904/5922/17, в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги те, що зобов`язання відповідача щодо оплати спожитої електричної енергії є грошовими, тоді як в договорі сторонами не визначено розмір, порядок та базу нарахування пені, вимоги позивача щодо стягнення 15 761,49 грн. пені є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 3% річних, суд враховує наступне.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що заявлена сума у розмірі 2 182,75 грн. обчислена позивачем обґрунтовано та арифметично вірно, а тому підлягає стягненню з відповідача.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог в частині наявності існування основного боргу за Договором та обов`язку сплатити 3% річних, господарський суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність викладених обставин, внаслідок чого позов підлягає частковому задоволенню.

В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, зважаючи на встановлені у даному рішенні обставини.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРТРАНСГАЗ" (Україна, 01021, місто Київ, КЛОВСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 9/1, ідентифікаційний код 30019801) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЬВІВЕНЕРГОЗБУТ" (Україна, 79016, Львівська обл., місто Львів, ВУЛИЦЯ ШЕВЧЕНКА, будинок 1, ідентифікаційний код 42092130) основний борг у розмірі 154 400,00 грн., 3% річних у розмірі 2 182,75 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 348,74 грн.

3. В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.04.2021.

Суддя І.В. Приходько