ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року Справа № 925/3/21

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Пріхно Л.А.,

за участі представників сторін:

від позивача Поліщук В.О. - адвокат,

від відповідача Ганнисик О.Ю. за посадою,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом акціонерного товариства Національна акціонерна компанія

Нафтогаз України, м. Київ

до Канівського комунального підприємства теплових мереж,

м. Канів, Черкаська область

про стягнення 234 493 грн. 08 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області звернулося з позовом акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Канівського комунального підприємства теплових мереж про стягнення з відповідача 234 493 грн. 08 коп., у тому числі: 164 147 грн. 00 коп. пені, 32 194 грн. 20 коп. 3% річних та 38 151 грн. 88 коп. інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу за №1446/18-БО-36 від 05 жовтня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11 лютого 2021 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11 лютого 2021 року відкладено підготовче засідання на 12 год. 00 хв. 09 березня 2021 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 09 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 10 год. 30 хв. 08 квітня 2021 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та вказував, що оплата поставленого відповідачем природного газу за договором у період з 30 листопада 2017 року по 22 лютого 2019 року проводилась в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року №217.

З урахуванням умов Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18 червня 2014 року відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

При цьому, навіть дотримання запропонованого державою алгоритму дій для забезпечення розрахунків за договорами купівлі-продажу природного газу між постачальником зі спеціальними обов`язками та споживачем не створює передумов для безумовного своєчасного перерахування коштів на рахунок продавця природного газу у встановленому порядку. Відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Відповідно до роз`яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, викладених в листі 9537/18.4.1/7-20 від 07 вересня 2020 року розрахунок суб`єктів господарювання у сфері теплопостачання за спожитий природний газ здійснюється згідно з нормативами розрахованими НКРЕКП відповідно до Порядку 217. Інше нормами чинного законодавства не передбачено.

Відсутність порушення зобов`язання з оплати поставленого газу з боку відповідача також виключає можливість стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних, оскільки ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлює обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних виключно у разі порушення боржником грошового зобов`язання перед кредитором. Відсутність порушення грошового зобов`язання також унеможливлює застосування до нього положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В зв`язку з чим відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Водночас у своєму відзиві на позов відповідач просив суд зменшити розмір пені на 90% в разі прийняття рішення про задоволення позову.

У відповіді на відзив позивач вказував, що уклавши договір постачання природного газу відповідач взяв на себе зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу у відповідні строки, а саме: до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.

Матеріали справи містять докази того, що відповідачем не виконувались взяті зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу у належні строки.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач вказував, що позивачем не доведено того, що відповідач здійснив хоча б одну оплату за рахунок коштів, якими мав право вільно розпоряджатися, адже як підтверджено матеріалами справи, усі оплати здійснювалися відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217.

Щодо заперечень позивача про зменшення пені відповідач зазначав, що на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позов відповідачем додано докази, що підтверджують його збитковість. Крім того матеріали справи містять докази вчинення дій щодо вчасності виконання зобов`язання. На момент звернення позивача до суду основний борг за договором сплачений в повному обсязі.

Натомість позивачем не надано жодного доказу ймовірності завдання чи отримання збитків позивачем у зв`язку з невчасним отриманням коштів від позивача за спожитий природний газ.

При вирішенні цього питання відповідач просив суд врахувати правові позиції висловлені Верховним Судом в аналогічних справах щодо застосування до спірних правовідносин ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, наведеним у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 913/89/18, від 13 січня 2020 року у справі №902/855/18, від 14 січня 2020 року у справі № 911/873/19, від 10 лютого 2020 року у справі №910/1175/19 щодо передбаченого статтею 233 ГК України, статтею 551 ЦК України права суду на зменшення пені, яке може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

В судовому засіданні, яке відбулося 08 квітня 2021 року згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/3/21.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, а також заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що відповідач неналежним чином виконував зобов`язання за договором постачання природного газу за №1446/18-БО-36 від 05 жовтня 2018 року, щодо здійснення своєчасного розрахунку за спожитий природний газ та посилався на приписи статей 526, 530, 610, 612, 549, 625 ЦК України, ст. ст.193, 230, 231 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено господарським судом під час її розгляду, 05 жовтня 2018 року між публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (в подальшому найменування позивача було змінено на акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (постачальник)) та Канівським комунальним підприємством теплових мереж (споживач) було укладено договір постачання природного газу за №1446/18-БО-36.

Відповідно до п. 1.1. вищезазначеного договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2. договору).

Позивач свої зобов`язання за договором виконав повністю та поставив відповідачу у жовтні 2018 року квітні 2019 року природний газ на загальну суму 8 349 391 грн. 91 коп., що підтверджується копіями актів приймання передачі природного газу та не заперечується відповідачем (а.с. 44-50 т.1).

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з пунктом 8.2 договору в первісній редакції (та з 01 грудня 2018 року пунктом 7.2. договору в редакції додаткової угоди №4 від 26 листопада 2018 року) у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору (п.п. 5.1,5.6.) він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Оскільки зобов`язання з оплати природного газу відповідач у встановлений договором строк не виконав, акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України нараховано Канівському комунальному підприємству теплових мереж пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Судом встановлено, що грошові кошти по оплаті вартості поставленого природного газу відповідачем сплачувалися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 №217.

На момент звернення позивача до суду основний борг за отриманий природний газ відповідачем сплачено повністю.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 164 147 грн. 00 коп. пені, 32 194 грн. 20 коп. 3% річних та 38 151 грн. 88 коп. інфляційних втрат, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов`язань передбачених договором про постачання природного газу за №1446/18-БО-36 від 05 жовтня 2018 року.

Нарахування заявлених до стягнення грошових коштів здійснено позивачем за зобов`язаннями, що виникли в період: жовтень 2018 року квітень 2019 року (а.с. 11-16 т.1).

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, яка кореспондується із ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України Про теплопостачання.

Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, ч. 1 ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України Про теплопостачання передбачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями ч.3 ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання визначено, що обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку.

Водночас, ч.1 ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частинами 4, 5 ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Отже, ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановленні сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18 червня 2014 року №217 Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки (далі - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України Про теплопостачання, Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18 червня 2014 року №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Таким чином, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 27 лютого 2020 року у справі №921/12/19 та 21 лютого 2018 року у справі №910/16072/16, а також в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року зі справи №903/918/19.

Аналіз приписів ст. 19-1 Закону України Про теплопостачання в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18 червня 2014 року на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії.

Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

Крім того, пунктом 6.3. договору сторони спору погодили, що відповідач-споживач в будь-якому випадку зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1. цього договору, у разі якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу.

Також в п. 5.3. додаткової угоди №4 від 26 листопада 2018 року споживач в будь-якому випадку зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1. цього договору.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Положення норм постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковими для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту.

Проте, умови договору про постачання природного газу, які регулюють між сторонами строки та умови розрахунків є чинними і в установленому законом порядку не визнавалися судом недійсними.

Водночас дані умови договору є оспорювані, а не нікчемними (недійсними в силу закону).

Отже, споживач взяв на себе зобов`язання, що виникає з чинного договору в будь-якому випадку своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до його умов, а тому не позбавлений був можливості внести на рахунок позивача власні кошти, виручені від здійснення своєї господарської діяльності, чи кошти, залучені як позику, кредит, шляхом проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог, тощо.

Проте, свій обов`язок відповідач порушив і розрахунок за фактично переданий газ до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки не здійснив.

Прострочення виконання грошового зобов`язання в спірний період підтверджується наданим суду розрахунком боргу.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено вимогу про стягнення 32 194 грн. 20 коп. 3% річних та 38 151 грн. 88 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалося вище п. 8.2 договору в первісній редакції (та з 01 грудня 2018 року пунктом 7.2. договору в редакції додаткової угоди №4 від 26 листопада 2018 року) у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору (п.п. 5.1,5.6.) він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

В зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого газу, позивачем було заявлено також вимогу про стягнення з відповідача 164 147 грн. 00 коп. пені з урахуванням 15,3% річних, що є менше ніж подвійна облікова ставка Національного банку України.

Здійснивши перевірку нарахування інфляційних втрат, пені та 3% річних за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛЗ:ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3., судом встановлено, що розмір інфляційних втрат, пені та річних нараховано вірно, а тому заявлені суми річних та інфляційних підлягають стягненню з відповідача.

Розглянувши подану відповідачем заяву про зменшення розміру пені на 90%, суд дійшов висновку, що дане клопотання підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

В обґрунтування поданого клопотання відповідач вказував, що Канівське комунальне підприємство теплових мереж є єдиним виконавцем послуг з теплопостачання в місті Каневі, основним видом діяльності підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідач є збитковим підприємством, що підтверджується звітом про фінансові результати.

Таке становище викликане об`єктивними факторами, на які відповідач не може вплинути. Зокрема, грошові надходження боржника пов`язані зі специфікою законодавчого регулювання сфери теплопостачання та, як наслідок - збитковість підприємства. Так, відповідно норм Закону України Про житлово комунальні послуги тарифи на теплопостачання затверджуються органами виконавчої влади та місцевого самоврядування. Тарифне регулювання має суттєвий соціальний та економічний вплив на інтереси усіх учасників господарських відносин. Від його виваженості та послідовності залежить збереження балансу між інтересами держави, суб`єктів господарювання та споживачів житлово-комунальних послуг, а це, в основній частині населення, бюджетні заклади (школи, дитячі садочки, лікарні, та інші бюджетні організації) та інші суб`єкти господарювання.

При цьому, встановлений тариф, є нижчим від економічно обґрунтованих витрат на виробництво теплової енергії. Згідно чинного законодавства у разі встановлення тарифу на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який встановлює тарифи зобов`язаний відшкодувати різницю з відповідного бюджету. Проте, зазначений обов`язок виконується неналежним чином, в зв`язку з чим перед відповідачем існує постійна заборгованість за компенсацію різниці в тарифах. Така ситуація, в свою чергу призводить до неможливості боржнику виконати свої зобов`язання перед іншими контрагентами.

Розпочинаючи з 2012 року відповідачем на рахунок позивача вже було сплачено 3 478 464,15 грн. штрафних санкцій, які були стягнуті відповідно до рішень суду, крім того з підприємства стягнуто виконавчий збір в розмірі 518 045 грн. Джерело покриття підприємством таких витрат відсутнє, і як наслідок виникає заборгованість за поточні платежі за спожитий природний газ, адже в першу чергу кошти стягуються на виконання рішень суду, які набрали чинності.

Основним (майже єдиним) джерелом доходів Канівського комунального підприємства теплових мереж є частка розподілених коштів, які надходять на рахунки зі спеціальним режимом використання від здійснення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

Розрахунки за використаний природний газ здійснюються в межах нормативного регулювання під контролем державних органів та жодним чином не залежать від Канівського комунального підприємства теплових мереж.

Незважаючи на всі негативні чинники, що вище перелічені підприємство все ж таки вишукало можливість та виконало умови договору.

Позивач не поніс значних збитків від несвоєчасного розрахунку за поставлений ним природний газ.

Порушуючи клопотання про зменшення розміру стягуваної пені на 90%, відповідач виходить з того, що заборгованість за договором була повністю погашена до звернення компанії з відповідним позовом та з незначним простроченням, заявлений до стягнення розмір пені є неспіврозмірним із наслідками порушення відповідачем умов договору поставки природного газу, а розрахунки за використаний газ проводилися згідно з Порядком №217, що з огляду на нестабільність надходжень коштів зумовило неможливість своєчасної оплати відповідачем отриманого газу.

При цьому доказів, які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків позивачу у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Натомість за 3 квартал 2020 року збитки відповідача склали 1 304 тис. грн. Вказані обставини підтверджуються витягом зі звіту про фінансові результати Форма №2 Канівського КПТМ за 9 місяців 2020 року.

Проти клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90% позивач заперечував.

Згідно зі ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки господарським судом як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі №917/1068/17, від 22 січня 2019 року у справі №908/868/18).

З матеріалів справи вбачається, що основна заборгованість за договором №1446/18-БО-36 від 05 жовтня 2018 року була повністю погашена споживачем до звернення позивача до суду з позовом у цій справі, а більша частина прострочених відповідачем платежів має незначну кількість днів прострочки.

Природний газ відповідачу поставлявся виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, кошти від продажу якої надходять на рахунки із спеціальним режимом використання та використовуються для подальшого перерахування позивачу.

Отже, несвоєчасність розрахунків за природний газ за договором зумовлено існуванням об`єктивних причин, що не дозволяли відповідачу своєчасно та в повному обсязі виконувати свої зобов`язання та які не залежали від нього.

Поруч із вищевикладеним, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану та господарської діяльності позивача, понесення позивачем збитків саме в результаті порушення (несвоєчасного виконання) відповідачем умов договору №1446/18-КП-36 від 05 жовтня 2018 року.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Як зазначалося вище, за 3 квартал 2020 року збитки відповідача склали 1 304 тис. грн.

Разом з тим, беручи до уваги також майнові інтереси позивача та враховуючи принципи пропорційності й співмірності суд вважає, що в даному випадку за можливе зменшити розмір пені лише на 50%.

З урахуванням викладеного з відповідача підлягає стягненню 82 073 грн. 50 коп. пені, а в решті вимог слід відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Канівського комунального підприємства теплових мереж, вул. Енергетиків,30, м. Канів, Черкаської області, ідентифікаційний код 02082657 на користь акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, ідентифікаційний код 20077720 82 073 грн. 50 коп. пені, 32 194 грн. 20 коп. 3% річних, 38 151 грн. 88 коп. інфляційних втрат та 3 517 грн. 40 коп. судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення суду законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 09 квітня 2021 року.

Суддя А.В.Васянович