ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"12" квітня 2021 р. Справа № 924/14/21

м. Хмельницький
Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., за участю секретаря судового засідання Тлусти У.О., розглянувши у залі судового засідання № 206 справу
за позовом заступника керівника Шепетівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах:
1) державного підприємства "Понінківське", Хмельницька обл., Полонський район, смт. Понінки; 2) Фонду державного майна України, м. Київ
до товариства з обмеженою відповідальністю "Солар Північ", м. Вінниця
про визнання недійсним договору про спільну діяльність та зобов`язання звільнити земельну ділянку,

представники сторін:
прокуратури: Коломий О.Є. - прокурор згідно наказу
позивача 1: не з`явився
позивача 2: Гоцанюк О.Р. - представник згідно довіреності № 21
відповідача: не з`явився

У судовому засіданні 12.04.2021р. відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Процесуальні дії по справі.
Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 11.01.2021р. прийнято справу № 924/14/21 до розгляду, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 23.02.2021р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 924/14/21 на 30 днів та відкладено підготовче засідання.
Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 16.03.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
Заступник керівника Шепетівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: державного підприємства "Понінківське" та Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір про спільну діяльність № 1 від 01.04.18р., укладений між державним підприємством "Понінківське" в особі директора Скібіцкого Ю.В. та товариством з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" в особі директора Грицуна О.І., зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" звільнити земельну ділянку площею 474 га в межах Понінківської Селищної ради, що входить до складу земельної ділянки, що належить на праві постійного користування державному підприємству "Понінківське" згідно з Державним актом від 27.12.1976 інв. № ІІ-740-2.
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує про те, що укладений між державним підприємством "Понінківське" та товариством з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" договір від 01.04.2018р. є удаваним, тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Фактично, на думку прокурора, був вчинений договір оренди земельної ділянки, правовідносини якого регулюються відповідно до положень Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі".
Крім того, на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 , яким підписано вказаний договір, був звільнений із займаної посади виконуючого обов`язки директора державного підприємства "Понінківське" і права підпису не мав.
Також, як стверджує прокурор, Земельним кодексом України, а також іншими нормативно-правовими актами не передбачено право постійного користувача землею розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам в платне користування. Так, відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. П. 5.10. статуту державного підприємства "Понінківське" передбачено, що за попередньою згодою уповноваженого органу управління підприємство має право передавати в оренду нерухоме майно, однак фактична передача земельної ділянки у користування відбулось без відповідної згоди уповноваженого органу правління підприємством Міністерства аграрної політики та продовольства України. При цьому, передача земельної ділянки у користування здійснена не на конкурентних засадах. Також державне підприємство "Понінківське" не отримує доходу (частини) від отриманого за результатами виконання умов договору прибутку, задля отримання якого ним здійснено "інвестиційний внесок" у вигляді наданих у користування земельних ділянок, тобто інвестиційний результат має лише відповідач, що згідно норм чинного законодавства не відповідає змісту інвестиційній діяльності та прямо суперечить інтересам державного підприємства, визначених статутом, згідно якого метою діяльності підприємства є одержання прибутку.
Прокурором надано суду додаткові пояснення від 22.02.2021р. у яких зазначено, що державне підприємство "Понінківське" на підставі акта на право користування землею від 27.12.1976р., виданим виконавчим комітетом Полонської районної ради, здійснює користування земельними ділянками на території Понінківської селищної ради як правонаступник державного спеціалізованого сільськогосподарського підприємства "Понінківський", яке у свою чергу виникло внаслідок перереєстрації радгоспу "Понінківський".
Представником прокуратури подано до суду додаткові пояснення від 09.04.2021р., у яких місцева прокуратура обґрунтовує звернення до суду із позовом в інтересах державного підприємства "Понінківське" та Фонду державного майна України. Так, як зазначає прокурор, згідно Державного класифікатора України ДК 002:2004 "Класифікація організаційно-правових форм господарювання" державне підприємство та державна акціонерна компанія є різними організаційно-правовими формами господарювання. Зазначений висновок також сформульовано Верховним Судом у постанові від 15.04.2020р. у справі № 363/4656/16-ц. Таким чином, державне підприємство "Понінківське", яке згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статут є саме "державним підприємством", у даному випадку є стороною оспорюваного договору, тому з урахуванням положень ст. 215 ЦК України дане підприємство визначено одним із позивачів. Також прокурором у поясненнях наведено судову практику стосовно можливості представництва інтересів держави прокурором із зазначенням державного підприємства як одного із позивачів.
У поясненнях від 01.02.2021р. представник Фонду державного майна України позовні вимоги підтримав та зазначив, зокрема, що договір про спільну діяльність № 1 від 01.04.2018р. фактично є прихованим договором оренди земельної ділянки. Також відмічено, про наявність підстав для визнання договору від 01.04.2018р. недійсним, оскільки даний правочин всупереч положенням ч. 2 ст. 203 ЦК України вчинено особою, яка на момент укладання правочину не могла діяти в інтересах та від імені державного підприємства "Понінківське".
Представник державного підприємства "Понінківське" в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, письмової позиції стосовно спірних правовідносин не надав.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, причин неявки та неподання доказів не повідомив.
Ухвали суду від 11.01.2021р., від 01.02.2021р., від 23.02.2021р., від 16.03.2021р. надіслані на юридичну адресу відповідача, однак повернуті до суду із відміткою "адресат відсутній".
Згідно ст. 176 ГПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому ст. 242 цього кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 цього кодексу.
Згідно ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Положеннями ст. 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. З наведеного, відповідач є такий, що належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, проте, відзиву на позов не подав та причин неявки та неподання відзиву не повідомив.
Ст. 202 ГПК України передбачає, що суд може розглядати справу за відсутності учасника справи, якщо його було належно повідомлено, проте, він не повідомив про причин неявки або така неявка є повторною.
Враховуючи вищевикладене, розумність строків розгляду судового спору, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі відповідача та за наявними в матеріалах справи доказами.
Перелік обставин, які є предметом доказування; та доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність даних обставин.
Згідно акта на право користування землею від 27.12.1976р. інв. № ІІ-740-2, виданий виконавчим комітетом Полонської районної ради, в постійне користування радгоспу "Понінківський" відведено земельну ділянку загальною площею 4281,50 га в межах Понінківської сільської ради.
Держспецгоспом "Понінківський" видано наказ № 7 від 26.04.2002р. про перейменування радгоспу "Понінківський" на державне спеціалізоване сільськогосподарське підприємство "Понінківський".
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.02.2021р. 26.04.2002р. внесено запис про взяття на облік юридичної особи як платника податків.
Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України затверджено статут державного підприємства "Понінківське", відповідно до п. 1.1. якого державне підприємство "Понінківське" засновано на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України (уповноважений орган управління) і є підзвітним йому.
Державне підприємство "Понінківське" є правонаступником майнових прав та обов`язків державного спеціалізованого сільськогосподарського підприємства "Понінківський".
Як передбачено п. 5.10. статуту, за попередньою згодою уповноваженого органу управління підприємство має право передавати в оренду нерухоме майно, устаткування, транспортні засоби, інвентар, матеріальні цінності та інше майно, яке за ним закріплене, в порядку передбаченому законодавством.
У відповідності до п. 11.1. статуту уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ним у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Пунктом 11.2.9. статуту визначено, що уповноважений орган управління надає згоду на оренду майна підприємства і пропозиції щодо умов договору оренди з метою забезпечення ефективного використання орендованого майна.
Наказом Фонду державного майна України від 16.03.2020р. № 485 затверджено нову редакцію статуту державного підприємства "Понінківське", відповідно до п. 1.1. якого державне підприємство "Понінківське" є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (суб`єкт управління підприємства).
Відповідно до п. 3.1. статуту метою діяльності підприємства є одержання прибутку на основі здійснення виробничої, комерційної, посередницької та іншої діяльності пов`язаної з забезпеченням національної фармацевтичної промисловості України лікарською сировиною власного виробництва, збільшення обсягів виробництва сільськогосподарської продукції, розвиток соціально-побутової сфери на селі, впровадження винаходів та інших новацій в різні сфери господарської діяльності та міжнародного бізнесу. Проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності не заборонених чинним законодавством України.
У відповідності до п. 7.5. статуту контроль за ефективністю використання, збереженням та обліком закріпленого за підприємством майна здійснює суб`єкт управління підприємства.
Згідно п. 7.10. статуту підприємство має право в установленому законодавством порядку здавати в оренду об`єкти, що належать до основних фондів підприємства, за погодженням суб`єкта управління підприємства.
Як передбачено п. 10.7.1. статуту, до виключної компетенції суб`єкта управління підприємства відповідно до покладених на нього завдань належить здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язаних з володінням, користуванням, розпорядженням ним у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.10.2017р. № 252-п звільнено Скібіцького Ю.В., виконуючого обв`язки директора державного підприємства "Понінківське", 10.10.2017р. у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
01.04.2018р. між державним підприємством "Понінківське" в особі Скібіцкого Ю.В. (сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" (сторона-2) укладено договір про спільну діяльність, відповідно до п. 1.1. якого предметом даного договору є спільна діяльність сторін у сфері сільськогосподарського виробництва (спільна діяльність) для досягнення наступних спільних господарських та комерційних цілей: вирощування сільськогосподарських культур, реалізація вирощеної продукції рослинництва, одержання прибутку.
Відповідно до п. 1.2. договору сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання власних зусиль. Майно та права задіяні з метою використання у спільній діяльності, залишаються у власності/віданні тієї сторони, якій це майно та/або права належать та не підлягає відчуженню, розподілу тощо.
Згідно п. 1.3. договору сторони можуть надавати одна одній будь-яку технологічну або організаційну допомогу з метою забезпечення спільної діяльності.
Як передбачено п. 2.1. договору, для досягнення цілей визначений у пункті 1.1. цього договору сторона 1 використовує у спільній діяльності: земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 474 га, в т.ч. ріллі 474 га, що розташовані на території Хмельницької області (право користування землею згідно рішення виконавчого комітету Полонської районної ради депутатів трудящих Хмельницької області від 24.01.1977р. № 8); трудову участь (адміністративні роботи).
У відповідності до п. 2.2. договору для досягнення цілей, зазначених у пункті 1.1. цього договору сторона 2 використовує у спільній діяльності: техніку, посівний матеріал, мінеральні добрива, гербіциди та інші роботи та послуги, які використовуватимуться для здійснення всього комплексу сільськогосподарських робіт, що входять до предмету спільної діяльності, фінансування, придбання необхідних товарно-матеріальних цінностей, робіт і послуг сторонніх організацій, включаючи охорону об`єктів, земельних ділянок, врожаю, окремі сільськогосподарські роботи; трудову участь.
Пунктом 6.1. договору передбачено, що сторона 1 за даним договором зобов`язується: використовувати у спільній діяльності передбачені п. 2.1. ресурси з метою ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право користування земельною ділянкою не передається та залишається за стороною 1; надати стороні 2 можливість виконання технологічних процесів на земельній ділянці не пізніше наступного дня після підписання даного договору; сприяти стороні 2 у виконанні нею зобов`язань, передбачених цим договором.
Сторона за даним договором зобов`язується: надати техніку, посівний матеріал, мінеральні добрива, гербіциди, трудові та інші роботи та послуги, які використовуватимуться для здійснення всього комплексу сільськогосподарських робіт, що входять до предмету спільної діяльності, фінансування, придбання необхідних товарно-матеріальних цінностей, робіт і послуг сторонніх організацій, включаючи охорону об`єктів, земельних ділянок, врожаю, окремі сільськогосподарські роботи; використовувати земельну ділянку для досягнення спільних господарських та комерційних цілей; вирощувати сільгоспкультури за згодою зі стороною 1; вести загальні справи сторін в межах обов`язків, визначених даним договором; здійснювати фінансування діяльності згідно розділу 9 даного договору; здійснювати придбання необхідних товарно-матеріальних цінностей, робіт і послуг; здійснювати охорону посівів, врожаю; здійснювати охорону земельної ділянки відповідно до вимог Земельного кодексу України з метою забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель; вести господарську діяльність таким чином, щоб вона приносила прибутки; сприяти стороні 1 у виконанні нею зобов`язань, передбачених цим договором (п. 7.1. договору).
Відповідно до п. 9.1. договору всі доходи, що отримуються за даним договором у результаті спільної діяльності, використовуються, в першу чергу, на відшкодування матеріальних витрат.
Згідно п. 9.2. договору між сторонами здійснюється розподіл прибутку від спільної діяльності.
Як передбачено п. 9.3. договору, щомісячно на підставі рахунків наданих стороною 1, сторона 2 перераховує необхідну суму коштів для поточної діяльності та покриття адміністративних витрат.
У відповідності до п. 10.1. договору договір діє з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін до 19 березня 2021 року.
Пунктом 10.2. договору передбачено, що даний договір може бути пролонгований (продовжений) сторонами за взаємною згодою на визначений термін.
У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні документально підтверджені збитки, завдані таким порушенням, в повному обсязі (п. 11.1. договору).
Директор товариства з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" звернувся до Полонського відділення поліції Шепетівського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області із заявою від 08.10.2019р. про вчинення кримінального правопорушення, а саме про вчинення гр. ОСОБА_2 , ТОВ "Рубікон-2017" та іншими особами кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190, 206, 364 КК України та замах на викрадення майна.
Норми права, застосовані судом, оцінка доказів (визнання більш вірогідними), аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, суд враховує наступне.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у с та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
З огляду на викладене, враховуючи роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідність дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018р. у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019р. у справі № 911/1497/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:
"Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".
Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи є суб`єктами управління об`єктами державної власності.
Так, на момент укладення оспорюваного правочину державне підприємство "Понінківське" входило до сфери управління та було підзвітним Міністерству аграрної політики та продовольства України, що було передбачено п.п. 1.1. статуту державного підприємства, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04.07.2013р. за № 415.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 829 від 02.09.2019р. "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" Міністерство аграрної політики та продовольства України реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019р. № 1101-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна" державне підприємство "Понінківське" передано до сфери управлінні Фонду державного майна.
Наказом Фонду державного майна України № 485 від 16.03.2020р. затверджено статут державного підприємства "Понінківське" у новій редакції, згідно п. 1.1. якого державне підприємство "Понінківське" є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (суб`єкт управління підприємства).
Також відповідно до п. 7.5. статуту контроль за ефективністю використання, збереження та обліком закріпленого за підприємством майна здійснює суб`єкт управління підприємства.
Згідно п. 10.7.1. статуту до виключної компетенції суб`єкта управління підприємства належить здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язаних з володінням, користуванням, розпорядженням ним у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Укладення спірного правочину всупереч встановленому державою порядку, зачіпає інтереси держави у сфері управління об`єктами державної власності, що є підставою для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом.
Листом № 10-57-21658 від 23.10.2020р. Фонд державного майна України, як орган, що здійснює управління майном закріпленим за державним підприємством "Понінківське", повідомлено про вказані порушення із зазначенням правових підстав щодо вжиття заходів, спрямованих на припинення (визнання недійсними) спірного договору. Однак, Фондом державного майна України вказаних заходів не вжито та лише проінформовано прокуратуру області про відсутність відомостей про укладення спірного договору. Вказане свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави компетентним органом, яке виявилось в його пасивній поведінці.
Також, листом Шепетівської місцевої прокуратури від 30.11.2020р. № 35/4-9943вих-20 аналогічно повідомлено про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів з усунення, у тому числі у судовому порядку.
Як вбачається із відповіді державного підприємства "Понінківське" від 18.12.2020р. № 01-79, у державного підприємства відсутні кошти на сплату судового збору, у штаті підприємства відсутня посада юриста, що унеможливлює звернення до суду із відповідними позовними заявами, відсутні кошти на забезпечення належного юридичного супроводу, у зв`язку з чим державне підприємство "Понінківське" не може звернутись до суду задля захисту своїх інтересів.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що прокурором дотримано встановлений ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок щодо звернення до органів, уповноважених на захист майнових інтересів держави, якими у даній справі є державне підприємство "Понінківське" та Фонд державного майна України, з повідомленням про виявлені порушення законодавства та надання розумного строку для відреагування на стверджуване порушення інтересів держави. У зв`язку з отриманням відповідей зазначених компетентних органів про непред`явлення позову та відсутність будь-яких посилань цих органів на вчинення дій для усунення виявлених порушень, прокурор правомірно скористався процесуальними повноваженнями щодо звернення з позовом до суду.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для представлення прокурором інтересів держави у даній справі.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, частинами 1-3 та частинами 5-6 вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено, зокрема те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Судом встановлено, що оспорюваний договір укладено між сторонами в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено їх печатками.
Отже, заявляючи позов про визнання договору недійсним, необхідно довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків.
Статтею 1130 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.
Відповідно до положень статті 1131 цього ж Кодексу, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
В силу приписів частини 1 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та отримання внаслідок такого користування корисних властивостей землі.
При цьому, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).
Судом встановлено, що, уклавши договір про спільну діяльність, державне підприємство "Понінківське" та товариство з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" дійшли згоди щодо порядку розподілу результатів спільної діяльності між собою, однак, такий перерозподіл коштів, згідно наведених вимог Закону України "Про оренду землі", є фактично орендною платою за право користування земельною ділянкою для вирощування сільськогосподарської продукції (пункт 9.2 договору).
Фактично ж державне підприємство "Понінківське" передало товариству з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 474 га у платне користування, а договір про спільну діяльність № 1 від 01.04.2018р. містить усі істотні умови договору оренди землі, а саме: об`єкт оренди (пункт 2.1.), строк дії договору оренди (пункт 10.1.), орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення (пункти 9.2., 9.3.).
При цьому, судом зазначається, що зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви.
На підставі наведеного суд дійшов висновку, що договір про спільну діяльність № 1 від 01.04.2018р. відноситься до удаваних правочинів, оскільки за його змістом він виражає волю його сторін на укладання саме договору оренди землі.
Разом з тим, частиною 2 статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки визнання правочину удаваним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі № 522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018р. у справі № 916/933/17.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Положеннями частин 1, 8 статті 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.
Матеріалами справи підтверджується, що державне підприємство "Понінківське", яке згідно наказу Мінагрополітики України № 751 від 19.10.2007р. є правонаступником державного спеціалізованого сільськогосподарського підприємства "Понінківський", є постійним користувачем земельної ділянки площею 4281,50 га на підставі акту на право користування землею від 17.12.1976р.
Згідно з частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.
Разом з тим, як вбачається із наведених положень законодавства, не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування, оскільки таким правом наділений лише власник землі або уповноважена ним особа.
Водночас, на момент укладання спірного договору фактична передача земельної ділянки у користування відбулась без відповідної згоди уповноваженого органу правління підприємством Міністерства аграрної політики та продовольства України, про що свідчить лист зазначеного Міністерства № 37-21-15/1082 від 24.01.2019р.
З огляду на викладене державний акт на право користування землею від 17.12.1976р. не є тим документом, який надає право користувачеві земельної ділянки (державному підприємству "Понінківське") надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій (а такий орган, як вбачається з матеріалів справи, згоди на передачу в оренду спірної земельної ділянки не надавав та відповідне рішення не приймав).
При цьому, судом відмічається, що передача земельної ділянки у користування здійснена не на конкурентних засадах, що в свою чергу нівелює економічний ефект від передачі земельної ділянки в оренду та створює загрозу ненадходження значних сум до бюджету господарства.
Також відповідно до умов спірного договору державне підприємство "Понінківське" не отримує доходу (частини) від отриманого за результатами виконання умов договору прибутку, задля отримання якого ним здійснено "інвестиційний внесок" у вигляді наданої у користування земельної ділянки, тобто інвестиційний результат має місце лише для відповідача, що згідно з вищезазначеними нормами чинного законодавства не відповідає змісту інвестиційної діяльності та прямо суперечить інтересам державного підприємства "Понінківське", визначених статутом, згідно якого метою діяльності підприємства є одержання прибутку.
Окрім того, як встановлено судом, при укладенні договору про спільну діяльність № 1 від 01.04.2018р. порушено вимогу ч. 2 ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також вимогу ч. 2 ст. 207 ЦК України, відповідно до положень якої правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_1 , яким підписано оспорюваний договір, був звільнений із займаної посади виконуючого обов`язки директора державного підприємства "Понінківське" і права підпису не мав, що підтверджується наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 252-п від 10.10.2017р., а також листом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 37-21-15/1082 від 24.01.2019р., згідно якого посада директора державного підприємства "Понінківське" у період з 11.10.2017р. по 11.10.2018р. була вакантною.
Відповідно, із зазначених умов, наявні підстави для визнання договору про спільну діяльність № 1 від 01.04.2018р. недійсним, оскільки даний правочин, всупереч положенням ч. 2 ст. 203 ЦК України, вчинено особою, яка на момент укладання правочину не могла діяти в інтересах та від імені державного підприємства "Понінківське".
Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання угоди недійсною.
Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, спірний договір є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, Закону України "Про оренду землі", не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та укладений з перевищенням позивачем 1 своїх повноважень. Наведене свідчить про недійсність договору про спільну діяльність на підставі частин 1, 2, 5 статті 203, частини 2 статті 207, статті 215 Цивільного кодексу України.
На підставі наведеного, вимога прокурора про визнання недійсним договору про спільну діяльність № 1 від 01.04.18р., укладеного між державним підприємством "Понінківське" в особі директора Скібіцкого Ю.В. та товариством з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" в особі директора Грицуна О.І. підлягає задоволенню.
Крім того, у позові прокурором було заявлено вимогу про зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" звільнити земельну ділянку площею 474 га в межах Понінківської Селищної ради, що входить до складу земельної ділянки, що належить на праві постійного користування державному підприємству "Понінківське" згідно з Державним актом від 27.12.1976 інв. № ІІ-740-2.
В ч.ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України закріплено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Отже, підлягає задоволенню і позовна вимога прокурора про зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" звільнити земельну ділянку площею 474 га в межах Понінківської Селищної ради, що входить до складу земельної ділянки, що належить на праві постійного користування державному підприємству "Понінківське" згідно з Державним актом від 27.12.1976 інв. № ІІ-740-2.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили згідно вимог ч. 2 статті 86 ГПК України. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову.
Керуючись статтями 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов заступника керівника Шепетівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: 1) державного підприємства "Понінківське", Хмельницька обл., Полонський район, смт. Понінки; 2) Фонду державного майна України, м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю "Солар Північ", м. Вінниця про визнання недійсним договору про спільну діяльність та зобов`язання звільнити земельну ділянку, задовольнити.

Визнати недійсним договір про спільну діяльність № 1 від 01.04.18р., укладений між державним підприємством "Понінківське" в особі директора Скібіцкого Ю.В. та товариством з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" в особі директора Грицуна О.І.

Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" (м. Вінниця, вул. Київська, 14, офіс 411, ідентифікаційний код 42002529) звільнити земельну ділянку площею 474 га в межах Понінківської селищної ради, що входить до складу земельної ділянки, що належить на праві постійного користування державному підприємству "Понінківське" (Хмельницька область, Полонський район, смт. Понінки, вул. Островського, 104, ідентифікаційний код 00412582) згідно з Державним актом від 27.12.1976 інв. № ІІ-740-2.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Солар Північ" (м. Вінниця, вул. Київська, 14, офіс 411, ідентифікаційний код 42002529) на користь Хмельницької обласної прокуратури (ідентифікаційний код 02911102, р/р UA0002814, Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) 4204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.
Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.04.2021 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 7 прим.:
1 - до справи;
2 - Заступнику керівника Шепетівської місцевої прокуратури (03840, Хмельницька обл., м. Шепетівка, вул. С. Оврашка, 43);
3 - позивачу 1 (30511, Хмельницька обл., Полонський р-н, смт. Понінки, вул. Островського, 104);
4 - позивачу 2 (01133, м. Київ, вул. Г. Алмазова, 18/9);
5 - відповідачу (21009, м. Вінниця, вул. Київська, 14, оф. 411);
6- ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 );
7- Хмельницькій обласній прокуратурі (29000, м. Хмельницький, провул. Військоматський, 3).
Всім рекомендованим з повід.