ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2021 року м.Дніпро Справа № 908/1954/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Кузнецов В.О., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 (суддя Горохов І.С.)

у справі №908/1954/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Акку-енерго, м. Київ

до відповідача Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго, м. Запоріжжя

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Акку-енерго до Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго про стягнення заборгованості за договором про закупівлю товару № 3137-ДЭ-ЗаТЭС від 23.04.2019 в розмірі 19 839,52 грн, з яких: заборгованість за договором в розмірі 18 015,34 грн., пеня в розмірі 900,77 грн., сума інфляційного збільшення в розмірі 472,63 грн., 3% річних в розмірі 450,78 грн.

Позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої, у зв`язку зі сплатою суми боргу, останній просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 900,77 грн., суму інфляційного збільшення в розмірі 472,63 грн. та 3% річних в розмірі 450,78 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 позовні вимоги задоволено у повному обсязі та стягнуто з Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Акку-енерго пеню в розмірі 900,77 грн., суму втрат від інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 472,63 грн., 3% річних в розмірі 450,78 грн., судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням Акціонерним товариством ДТЕК Дніпроенерго подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 у справі №908/1954/20.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт посилається на прийняття судом неналежних доказів, поданих позивачем, оскільки докази, якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги не завірені належним чином. При цьому позивачем не надано докази, що підтверджували б факт належного укладення договору № 3137-ДЭ-ЗаТЭС від 23.04.2019 відповідно до чинного законодавства, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності повноважень підписанта зі сторони АТ «ДТЕК Дніпроенерго» Шовгелі С.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.12.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 у справі №908/1954/20 залишено без руху та надано скаржнику строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази надіслання апеляційної скарги учаснику справи, та належні докази сплати судового збору у сумі 3 153,00 грн. грн.

На виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 22.12.2020 у справі №908/1954/20 апелянтом до матеріалів справи надано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23.04.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю Акку-Енерго (постачальник) та Акціонерним товариством ДТЕК Дніпроенерго (покупець) укладено договір поставки № 3137-ДЗ-ЗаТЗС, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, зазначений в специфікації, а покупець - прийняти та оплатити такий товар в кількості, комплектності, асортименті та за ціною згідно Специфікації.

Згідно з п. п. 3.1., 3.2 Договору ціна на товар, що поставляється, вказується в специфікації (п.1.1 Договору) та є незмінною протягом строку дії цього договору, крім випадків, встановлених діючим законодавством. Сума цього договору становить 18 015,34 грн, у тому числі ПДВ 20% 3002,56 грн.

Відповідно п. 5.1. Договору строк поставки товару: впродовж 10 календарних днів після відправлення письмової заявки покупцем. Заявка направляється за допомогою технічних засобів зв`язку (факсом або електронним листом) постачальнику по реквізитам, вказаним у п.12.13 цього Договору).

Товар вважається поставленим покупцю з дати підписання сторонами видаткових накладних (дата поставки товару) (п. 5.5. Договору).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого товару на 90-й (дев`яностий) календарний день з дати поставки відповідного товару на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 5 цього договору.

Договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань. (п. 11.1 Договору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу передбачений умовами договору товар, про що в матеріали справи надано підписану сторонами у справі видаткову накладну№РН-0625001 від 25.06.2019 та зареєстровану податкову накладну.

Разом з тим відповідачем своєчасно не сплачено вартість отриманого товару.

04.11.2019 ТОВ «АККУ-ЕНЕРГО» звернулося до відповідача з претензією (вих №1104/19-04), згідно якої вимагав сплатити заборгованість за поставлений товар у розмірі 18 015,34 грн.

Дана претензія залишена відповідачем без відповіді.

Несплата відповідачем суми вартості отриманого товару у розмірі 18 015,34 грн. і стала причиною виникнення спору.

Звертаючись з позовною заявою позивачем було заявлено до стягнення з відповідача суму боргу у розмірі 18 015,34 грн., нарахованих на неї 3% річних у розмірі 450,78 грн., інфляційні втрати у розмірі 472,63 грн. та пеню у розмірі 900,77 грн.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.

Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом п. 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого товару на 90-й (дев`яностий) календарний день з дати поставки відповідного товару на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 5 цього договору.

Відповідачем не виконано зобов`язання належним чином та не надано доказів сплати вартості товару у розмірі 18 015,24 грн.

Під час розгляду справи відповідачем було сплачено суму боргу у розмірі 18 015,24 грн. про що позивачем надано в матеріали справи платіжне доручення №1717243 від 10.09.2020 та заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої останній просив стягнути з відповідача 900,77 грн. пені, 472,63 грн. втрат від інфляції та 450,78 грн. 3% річних.

Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За положеннями частини 1 статті 216, частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 7.14 договору у разі прострочення оплати товару, покупець, за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості невчасно оплаченого товару, однак не більше 5% від вартості невчасно оплаченого товару.

Перевіривши розрахунок суми нарахованої пені, який було здійснено з урахуванням п. 7.14 договору господарський суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 900,77 грн пені за період прострочення з 24.09.2019 по 24.07.2020.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарським судом було встановлено, що розрахунок здійснено правильно, позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних у розмірі 450,78 грн. та інфляційних втрат в розмірі 472,63 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про обґрунтованість позовних вимог.

Звертаючись з апеляційною скаргою апелянт зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення судом було прийнято до уваги неналежні докази, зокрема і докази поставки товару, оскільки в порушення вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55 такі докази неналежним чином завірені.

Щодо вказаних доводів апеляційної скарги колегія зазначає наступне.

Частиною першою статті 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 Кодексу).

Статтею 73 ГПК України визначено поняття доказів як будь-яких даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються засобами доказування, передбаченими у частині другій цієї статті, зокрема, письмовими доказами.

За змістом частин першої, другої статті 91 ГПК України вбачається, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, які подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 91 ГПК України передбачено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55.

Пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003) визначено, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів "згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Підпис відповідальної особи засвідчують на документі відбитком печатки організації, який ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ.

Зазначеним способом повинна засвідчуватись кожна сторінка документа, поданого у копії.

Як вбачається з матеріалів справи, додані до позовної заяви документи завірені директором Савченко О.В, на кожній сторінці копії міститься відбиток штампу «згідно з оригіналом», дата завірення копії, посада особи, яка завірила копії, прізвище, ініціали та підпис такої особи та печатка підприємства позивача.

Відсутність на доданих до позовної заяви документах лише позначки «Копія» не може ставити під сумнів належність документів, які підтверджують факт поставки товару відповідачу, оскільки останнім не заперечується та не спростовується факт отримання такого товару. При цьому під час розгляду справи відповідачем було сплачено суму вартості товару у розмірі 18 015,34 грн., яка була погоджена сторонами у договорі, підтверджується видатковою накладною та податковою накладною, прийнятою підприємством відповідача.

Положеннями частин 1, 4 статті 11 ГПК України передбачено обов`язок суду при розгляді господарської справи керуватися принципом верховенства права та застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним, суди не повинні допускати "надмірного формалізму".

Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України»).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26.07.2007 р.).

Отже колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, як безпідставні, оскільки поставка товару підтверджується матеріалами справи.

Щодо відсутності повноважень у ОСОБА_1 на підписання договору зі сторони Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго", колегія зазначає, в межах даної справи не розглядалося питання щодо правомірності укладення Договору про закупівлю товару № 3137-ДЭ-ЗаТЭС від 23.04.2019, дійсності/недійсності вказаного договору. Доказів звернення відповідача з зустрічним позовом або окремим позовом про визнання договору недійсним в матеріали справи не надано.

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Враховуючи встановлені вище обставини, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, вважає їх необґрунтованими, з огляду на що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення господарського суду у даній справі відсутні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ДТЕК Дніпроенерго на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 у справі №908/1954/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 09.11.2020 у справі №908/1954/20 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство ДТЕК Дніпроенерго.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О.Кузнецов

Суддя Л.А. Коваль