РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.04.2021Справа № 910/20665/20

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Експорт Плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубін-2017"

про стягнення 361 915,98 грн,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Європа-Експорт Плюс" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубін-2017" про стягнення 361 915,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 25 від 25.05.2018 в частині здійснення своєчасної та повної оплати за виготовлений та поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2021 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20665/20 для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі направлена сторонам відповідно до приписів чинного законодавства та була отримана уповноваженими представниками позивача та відповідача, що підтверджено наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень 016 та 014 відповідно.

Заявлене у позовній заяві клопотання про постановлення ухвали про участь позивача у судових засіданнях в режимі відеоконференції залишено без задоволення, з огляду на здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Суд відзначає, що беручи до уваги подання позивачем та відповідачем всіх процесуальних документів, передбачених нормами ГПК України, в яких також висвітлена правова позиція кожної сторони, враховуючи також карантинні обмеження, суд дійшов висновку про відсутність підстав здійснення виклику представників учасників справи до судового засідання.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОПА-ЕКСПОРТ ПЛЮС" в якості продавця (далі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РУБІН-2017" в якості покупця (далі - відповідач, покупець) було укладено договір № 25 (надалі - Договір), за умовами якого позивач зобов`язався у визначені Договором терміни виготовити та поставити відповідачу Товар - лафети до техніки, кількість яких визначено у Специфікації №1 (додаток до Договору № 1), а відповідач - прийняти та оплатити вказаний товар.

Згідно пункту 2.1. Договору та специфікації загальна вартість товару, який мав бути поставлений Відповідачеві, склала 470 160,00 грн (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до пункту 2.2. Договору розрахунки за Договором здійснюються на підставі рахунку продавця шляхом перерахування 100% попередньої оплати вартості Договору на розрахунковий рахунок продавця протягом 10 календарних днів з моменту виставлення рахунку, або за іншою домовленістю сторін.

Датою виконання продавцем зобов`язання щодо поставки Товару є дата його завантаження на транспортний засіб покупця (пункт 3.7 Договору).

Відповідальність за сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору визначена статтею 7 Договору. Відтак, пунктом 7.1 Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність відповідно до законодавства та Договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання (пункт 10.1 Договору).

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № Т-00000066 від 04.06.2018 на суму 470 160,00 грн, за яким, відповідно до пункту 2.2. Договору відповідач мав здійснити оплату у повному обсязі у строк до 14.06.2018. Втім, за твердженням позивача, яке не підтверджено наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 1301 від 20.06.2018 та відповідачем не спростовано, останній здійснив оплату лише частково у сумі 100 000,00 грн.

Не зважаючи на часткове внесення попередньої оплати відповідачем, позивач на виконання умов Договору 27.06.2018 поставив відповідачу Товар, що підтверджено підписаною сторонами видатковою накладною № Т-00000151 від 27.06.2018.

Після здійснення поставки відповідачем було здійснено частково оплату Товару на загальну суму 80 000 грн, що підтверджено платіжними дорученнями № 3064 від 15.10.2019 на суму 20 000,00 грн та № 3159 від 23.10.2019 на суму 60 000,00 грн.

За твердженням позивача, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, оплату в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у останнього обліковується заборгованість у сумі 290 160,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 78 від 17.11.2020 на суму 290 160,00 грн, яку було залишено відповідачем без відповіді.

З огляду на викладене вище, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з вимогою про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 290 160,00 грн, 47 191,92 грн інфляційних нарахувань та 24 564,06 грн трьох процентів річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Покупець, згідно приписів статті 692 ЦК України, зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 3 статті 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

За правилом статті 610 ЦК України порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зважаючи на здійснену відповідачем оплату в сумі 180 000,00 грн, заборгованість останнього становить 470 160,00 грн - 180 000,00 грн = 290 160,00 грн.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного та своєчасного виконання свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару в повному обсязі в установлені Договором строки, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови Договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 290 160,00 грн підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених до стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 24 554,06 грн та 47 191,92 грн інфляційних нарахувань суд встановив наступне.

Згідно частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування та 3% річних, нараховані на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних нарахувань суд встановив, що позивачем допущено помилки.

Так, при нарахуванні 3% річних позивачем помилково враховано дату здійснення оплати згідно платіжного доручення № 1301 від 20.06.2018.

Відтак, вірними періодами для нарахування 3% річних є:

За заборгованістю в сумі 470 160,00 грн - за період з 15.06.2018 по 19.06.2018

За заборгованістю в сумі 370 160,00 грн - за період з 20.06.2018 по 14.10.2018

За заборгованістю в сумі 350 160,00 грн - за період з 15.10.2018 по 22.10.2019

За заборгованістю в сумі 290 160,00 грн - за період з 23.10.2019 по 23.11.2020.

За розрахунком суду, здійсненим з урахуванням зазначених періодів, стягненню з відповідача підлягає 24 558,32 грн 3% річних.

За результатами перевірки заявлених до стягнення інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 3.1 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (далі - Постанова № 14) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур`єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (підпункт 3.2 пункту 3 Постанови №14).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Такі висновки суду підтверджуються позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 22.11.2016, якою залишено без змін рішення Господарського суду Донецької області від 21.04.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 05.09.2016 у справі № 905/711/16.

Перевіряючи правильність розрахунку суми інфляційних втрат, долученого до позовної заяви, суд встановив, що позивачем не враховано викладені вище вимоги та розрахунок суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, виконано неправильно.

Враховуючи вказівки Постанови № 14 щодо порядку нарахування інфляційних втрат, суд здійснює розрахунок з наступного місяця за місяцем в якому мав бути здійснений платіж, враховуючи часткові оплати, та залишкові суми основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено відповідні платежі, а також з врахуванням періодів часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце дефляція), та з огляду на визначені позивачем межі періоду прострочення.

За перерахунком суду сума інфляційних втрат за прострочення відповідачем оплати отриманого товару, складає 40 148,27 грн, з яких:

- 32 553,23 грн - сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.07.2018 по 30.09.2019, за прострочення оплати товару на суму 370 160,00 грн

- 7 595,04 грн - сума інфляційних втрат, нарахована за період з 01.11.2019 по 31.10.2020, за прострочення оплати товару на суму 290 160,00 грн.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, стягненню підлягає 40 148,27 грн.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Експорт Плюс" підлягають задоволенню в частково.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Експорт Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубін-2017" про стягнення 361 915,98 грн, - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубін-2017" (03057, м. Київ, вул. Довженка, 18-А, кімн. 3-4; ідентифікаційний код 41395288) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Експорт Плюс" (29010, м. Хмельницький, вул. Чорновола, 88; ідентифікаційний код 36272068) 290 160,00 грн (двісті дев`яносто тисяч сто шістдесят гривень 00 копійок) основної заборгованості, 24 558,32 грн (двадцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім гривень 32 копійки) 3 % річних, 40 148,27 грн (сорок тисяч сто сорок вісім гривень 27 копійок) інфляційних нарахувань та 5 323,00 грн (п`ять тисяч триста двадцять три гривні 00 копійок) судового збору.

3. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ