ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/264/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом фізичної особи - підприємця Карпенко Олега Володимировича, місто Вінниця,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Клініка Рішон", місто Харків,

про стягнення 158 347,60 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець Карпенко Олег Володимирович, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Клініка Рішон", про стягнення 158 347,60 грн., з яких 135 300,00 грн. заборгованість за договором № 28/01-20 від 28 січня 2020 року, 11 193,68 грн. пеня, 7 982,70 грн. інфляційні втрати, 3 871,22 грн. 3% річних.

11 лютого 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/264/21. Розгляд справи № 922/264/21 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено, зокрема, відповідачу, згідно ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для подання відзиву на позов. Через реалізацію прав за ст.ст. 42, 251 Господарського процесуального кодексу України учасниками справи сформовано та представлено суду наступні заяви по суті справи: відзив, прийнятий до розгляду ухвалою суду від 01 березня 2021 року. Позивачем не реалізовано право на представлення відповіді на відзив в строк, встановлений судом.

Згідно ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно ст. 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

28 січня 2020 року між фізичною особою-підприємцем Карпенко О.В. (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Клініка Рішон" (покупець, відповідач у справі) укладено договір № 28/01-20 про поставку медичного устаткування (далі за текстом - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується протягом строку, вказаного в пункті 3.1. цього договору, поставити покупцю медичне обладнання імпортного походження, назване у подальшому "устаткування" та здійснити його монтаж та пусконалагоджувальні роботи устаткування, а покупець зобов`язується сплатити та прийняти устаткування на умовах, передбачених цим договором. Найменування, асортимент, кількість устаткування та його комплектація зазначаються в специфікації (додаток № 1 до цього договору), що становить невід`ємну частину договору (розділ 1 договору). Згідно п. 2.1. договору повна вартість устаткування, яке визначене в додатку № 1 до цього договору, складає: 135 300,00 грн. без ПДВ, що на день підписання даного договору еквівалентно 4 982,00 Євро. Покупець зобов`язується здійснити оплату протягом 14 днів з моменту підписання даного договору вартості устаткування, що вказану у п. 2.1. договору (п. 2.2. договору). Відповідно п. 3.7 договору, постачальник зобов`язаний поставити устаткування покупцю протягом 10 календарних днів з моменту підписання даного договору. При цьому, після здійснення доставки, монтажу, пусконалагоджувальних робіт устаткування, перевірки технічного та функціонального стану устаткування уповноваженими представниками покупця, сторони підписують акт прийому-передачі устаткування за формою, згідно додатку № 3 до договору, який підтверджує виконання умов поставки постачальником. У випадку, наявності недоліків щодо кількості чи якості устаткування, його технічного чи функціонального стану, на вимогу покупця постачальник зобов`язаний усунути недоліки устаткування протягом 3-х банківських днів або забрати устаткування та повернути кошти протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту висунення вимоги. Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі затримки оплати за товар, який був поставлений, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2020 року, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що визначено у п. 8.1 договору. Додатком № 1 слугує перелік медичного устаткування, що поставляється, ціна якого складає 135 300,00 грн. 28 січня 2020 року сторонами складено та підписано акт прийому-передачі устаткування, у відповідності до якого сторонами підтверджено, що одночасно із передачею устаткування постачальник передав, а покупець прийняв всю необхідну для повноцінної експлуатації медичного обладнання технічну документацію та обладнання. 27 жовтня 2020 року, враховуючи що в строк встановлений договором (до 11 лютого 2020 року) відповідачем не було здійснено оплати за поставлене обладнання, позивач сформував вимогу в якій вказав не необхідність здійснити повну оплату за договором. 03 грудня 2020 року, у відповіді на претензію, відповідач вказав на різне сприйняття та тлумачення учасниками господарського договору фактичних обставин, оскільки постачальник не доставив устаткування за місцезнаходженням покупця, крім того монтаж устаткування та пусконалагоджувальні роботи, навчання персоналу покупця здійснено не було, а том акт прийому-передачі устаткування між сторонами оформлений не був.

Як стверджує позивач, відповідач (зобов`язаний контрагент) кошти за поставлений товар не сплатив, що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України.

Аналізуючи умови укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд визначає, що за своєю правовою природою він є змішаним договором, оскільки в ньому визначені дві зобов`язальні дії, які необхідно здійснити позивачу, а саме поставити устаткування (правова дія, яка регулюється гл. 54 Цивільного кодексу України та § 1 гл. 30 Господарського кодексу України) та здійснити монтаж та пусконалагоджувальні роботи устаткування (правова дія, яка регулюється § 1 гл. 61 Цивільного кодексу України "Загальні положення про підряд").

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи пред`явлені позовні вимоги позивач вказував на те, що поставка устаткування відбулася в строки, передбачені укладеним між сторонами договором. На проти цього, відповідач наголошує на тому, що платіж за поставлене устаткування було призупинено, на підставі п. 3.2. договору, оскільки позивачем не було виконано його зобов`язання щодо поставки медичного обладнання.

Так, за умовами розділу 3 договору, сторони узгодили, що юридичною дією, з якою сторони пов`язують факт виконання обов`язку з поставки устаткування, є акт приймання-передачі. Тобто, в розумінні погоджених сторонами умов договору, можна зробити висновок, що поняття "акт приймання-передачі" має тотожний зміст із поняттям "видаткова накладна" та відноситься до документації, яка підтверджує здійснення поставки товару. Даний висновок підтверджується матеріалами справи, а саме актом приймання-передачі, оскільки його зміст узгоджений сторонами, шляхом проставлення печатки та підписів уповноважених на те посадових осіб підприємств позивача та відповідача, а п. 1 якої підтверджує факт передачі медичного устаткування покупцю.

При цьому, судом проведено моніторинг медичного обладнання, яке поставлялось в рамках договірних відносин між позивачем та відповідачем, і встановлено, що велоергометр GE eBike має незначні габарити та, відповідно міг бути перевезений на легковому авто без залучення сторонніх осіб, які б здійснили господарську операцію з перевезення. Посилання відповідача на документацію, яка може підтвердити списання товарно-медичного обладнання або здійснення його обліку має відношення до господарської діяльності відповідача та позивача в частині ведення належного бухгалтерського обліку, що не є предметом даного спору.

Заперечення відповідача про не здійснення позивачем всіх обов`язків, визначених умовами договору, що зумовило, як-то передбачено п. 3.2. договору зупинення платежу, не підтверджено матеріалами справ, оскільки, як вже було зазначено вище, останній підписав акт приймання-передачі, чим підтвердив здійснення юридично значимої дії по отриманню від позивача медичного обладнання.

Підписання акту приймання-передачі у місті Києві (про що свідчить преамбула цього акту) із зазначенням у п. 4.3.2., що місцем поставки є місто Харків, вулиця Піщана, 11, не може бути підставою для не здійснення відповідачем оплати, оскільки п. 2.2.1. договору визначає строк проведення оплати - 14 днів з моменту підписання договору, тобто обов`язок по сплаті настає з моменту підписання договору і не залежить від інших факторів.

Так, п. 3.2. договору передбачено обставини, коли відповідач може призупинити оплату, зокрема, не передача позивачем інструкції користувача в електронному вигляді, паспорт виробника на рос.мові, документ, що підтверджує якість устаткування, гарантійні умови, гарантійний талан, а також інші документи, що стосуються устаткування, і на цей пункт посилаєтеся відповідач, як на підставу заперечення проти позову, зазначаючи, що обладнання і необхідні документи на нього не були поставлені. Однак, дане спростовується актом приймання-передачі від 28 січня 2020 року в якому у п. 2 підтверджено, що одночасно з передачею устаткування постачальник передав, а покупець отримав всю необхідну для повноцінної експлуатації медичного обладнання технічну документацію до нього, зокрема, інструкцію з експлуатації.

При цьому, п. 6.2. договору визначено відповідальність позивача за несвоєчасну передачу товару та/або в неповній комплектації, втім відповідач не скористався процесуальними можливостями та не заявив зустрічний позов в межах даної справи про стягнення штрафних санкції, за їх наявності. З моменту підписання договору (28 січня 2020 року) пройшло значний проміжок часу і відповідач, як особа на користь якої здійснюється господарського операція, мав право вимагати від покупця виконання всіх умов договору (п. 4.2.1.). Скерування 09 лютого 2021 року (тобто через рік після підписання договору та отримання устаткування та під час розгляду судом позову позивача) заяви про розірвання договору не нівелює обов`язки відповідача, як покупця, оплатити поставлений йому товар, який був прийнятий за актом приймання-передачі від 28 січня 2020 року.

Крім того, як вже було вище зазначено, договір, який є підставою виникнення господарських відносин, є змішаним і в частині проведення вводу в експлуатацію медичного устаткування має регулюватись нормами § 1 гл. 61 Цивільного кодексу України "Загальні положення про підряд". Зокрема, в ст. 849 Цивільного кодексу України визначено, що якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. В даному разі відповідачем також не було заявлено зустрічного позову, в рамках цього позову, про розірвання договору і відшкодування йому збитків, а суд розглядує господарську справи в межах вимог, визначених сторонами та не може вмішуватись у правовідносини, оскільки є лише арбітром, який на підставі зібраних матеріалів, вирішує спір.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України) Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зазначене також кореспондується зі ст. 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов`язання є виконання зобов`язань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов`язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Підписантом акту приймання-передачі від 28 січня 2020 року є директор Ботштейн В.А., тобто суд може конкретно встановити особу, яка отримувала від позивача, визначене та узгоджене умовами договору, медичне обладнання.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

У відповідності до п. 2.2. договору, покупець зобов`язується здійснити оплату протягом 14 днів з моменту підписання даного договору вартості устаткування, що вказану у п. 2.1. договору (п. 2.2. договору).

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо Договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, сторони на власний розсуд, з урахуванням принципу свободи договору, втіленим у цивільному законодавстві, визначили певний проміжок часу (14 днів з моменту підписання договору) до закінчення якого покупець має можливість здійснити повний розрахунок із продавцем за поставлений товар.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження вчасної оплати поставленого товару у строки, які обумовлені сторонами в договорі. За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак своєчасно не оплатив позивачу його вартість, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 135 300,00 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до ст. 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі затримки оплати за товар, який був поставлений, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності,відповідно до пункту 6.5 договору.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з п. 6.5 договору, приписів ст.231 ГК України, суд встановив, що дане нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, втім арифметично вірним розрахунком даної штрафної санкції є сума у розмірі 11 193, 67 грн, в зв`язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині задовольняються у розмір, який встановлений судом.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування та 3% річних, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, у тому числі ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умови укладеного між сторонами у даній господарській справі договору не містять іншого розміру процентів, аніж той, який передбачений ст. 625 Цивільного кодексу України.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами та з урахуванням перебіг строку, визначеного ст. 253 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що арифметично вірною сумою до стягнення є 8 314,10 грн. інфляційних втрат та 3 881,07 грн. 3 % річних.

Враховуючи принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду, що визначає заборону суду виходити за межі позовних вимог, з огляду на предметом і обсяг заявлених вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, беручи до уваги вірний розрахунок даних похідних вимог, здійснений судом, інфляційні втрати та 3 % річних задовольняється у розмірі, визначеному у позовній заяві.

У ч. 3 ст. 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи 04 січня 2021 року між Адвокатським об`єднанням "Адвокатська фірма "Лігал Лайн" та фізичною особою-підприємцем Карпенко О.В. укладено договір № 001-01/01-21 про надання правничої допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатська фірма зобов`язується організовувати та здійснити надання клієнту за його дорученням правової допомоги. Сторонами договору у пункті 4.2. договору узгоджено, що клієнт сплачує адвокатській фірмі аванс у розмірі 14 000,00 грн.

При цьому, правове ведення даної справи здійснював адвокат Липовий І.В., який є головою адвокатського об`єднання "Адвокатська фірма "Лігал Лайн".

В підтвердження вартості послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатом Липовий І.В., було надано суду рахунок фактуру від 04 січня 2021 року за надані послуги в якому визначений перелік послуг адвоката за які проводиться оплата, із визначенням загальної ціни послуг у сумі 14 000,00 грн., а також платіжне доручення № 4 від 11 січня 2021 року на суму 14 000,00 грн.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом Липовий І.В. професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені позивачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Кодексу). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Кодексу). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 6 ст. 126 Кодексу).

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. По даній справі відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Тобто, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування ст. 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується із позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, та позицією касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1785/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 25 червня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об`єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі №922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Матеріали справи не містить акту приймання-передачі наданих послуг адвокатом, втім суд ретельно проаналізував умови договору № 001-01/01-21 про надання правничої допомоги від 04 січня 2021 року, умови якого не передбачають складення акту приймання-передачі послуг. 04 січня 2021 року було виставлено адвокатським об"єднанням клієнту рахунок-фактуру № 1 на суму 14 000, 00 грн., який повністю сплачений позивачем, що свідчить платіжне доручення № 4 від 11 січня 2021 року.

Якщо складення акта виконаних робіт не передбачено умовами договору, то виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про їх прийняття. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові № 823/2638/18 від 16 травня 2019 року.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Весь спектр послуг визначений у рахунці-фактурі № 1 від 04 січня 2021 року, з якого слідує, що для представництва інтересів клієнта адвокатом надано наступний перелік послуг: консультація клієнта, опрацювання та узгодження правової позиції у справі, аналіз договору поставки № 28/01-20 від 28 січня 2020 року, акту приймання-передачі від 28 січня 2020 року, листа-вимоги та відповідь на нього № 639 від 03 грудня 2020 року - 2 000,00 грн.; опрацювання судової практики - 1 000,00 грн.; складання пакету позову (позовна заява з додатками) - 4 000,00 грн.; опрацювання та підготовка відповіді на відзив - 1000,00 грн.; витрати адвоката для відрядження для участі в судових засіданнях - 1 000,00 грн.; участь адвоката в судових засіданнях під час розгляду справи - 3 000,00 грн.; отримання копії судового рішення - 2 000,00 грн. За надані послуги з правової допомоги у вище зазначеному документі клієнтом та адвокатом встановлено суму гонорару в розмірі 14 000,00 грн.

Разом з тим, надання адвокатом клієнту послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (подібна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18).

З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг у суді першої інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось), на думку суду у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14 000,00 грн., стосовно якої подано заяву про розподіл, не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Даний правовий висновок суд обґрунтовує наступним.

Перш за все, суд враховує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності та фактично є спором про стягнення заборгованості за договором із застосуванням ст. 625 ЦК України, до якої наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час. Крім того, судом встановлено невірний розрахунок похідних вимог, тобто адвокат зверхнього підійшов до формування ціни позову, який заявлений у даній справі.

Консультація клієнта, опрацювання та узгодження правової позиції у справі, аналіз договору та документів до нього, опрацювання судової практики, а також отримання копії судового рішення не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. 1, 19 закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а тому витрати на здійснення вказаної послуги не можуть бути відшкодовані, як витрати на професійну правничу допомогу. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 9901/264/19 від 04 листопада 2019 року.

Визначення грошової суми у сумі 4 000,00 грн. як вартості за участь адвоката у судових засіданнях та витрат на відрядження взагалі не може бути покладено на відповідача, адже дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а тому дані витрати загалі не були надані адвокатом клієнту.

Враховуючи конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувавши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе договірні обов`язки, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наведеного.

Щодо витрат позивача по сплаті комісії за сплату судового збору, суд виходить з того, що за змістом ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Будь-які інші витрати не є судовими.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п.268).

Оскільки витрати позивача по сплаті комісії за сплату судового збору не є судовими витратами у розумінні ст.123 ГПК України та не є неминучими, ці витрати слід залишити за позивачем.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Клініка Рішон" (61058, місто Харків, вулиця Піщана, будинок 11, ідентифікаційний код юридичної особи 42260453) на користь фізичної особи-підприємця Карпенко Олега Володимировича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) основний борг у сумі 135 300,00 грн., пеню у сумі 11 193,67 грн., інфляційні втрати у сумі 7 982,70 грн., 3% річних у сумі 3 871,22 грн., витрати на правничу професійну допомогу у сумі 3 000,00 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 375,21 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "12" квітня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/264/21