РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.04.2021Справа № 910/19905/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., за участю секретаря судового засідання Голуба О.М. розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва»

до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів»

про визнання недійсною додаткової угоди

За участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 05.04.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про визнання недійсною додаткової угоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна додаткова угода з боку позивача підписана не уповноваженою особою, що є підставою для визнання її недійною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 позовну заяву Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче провадження у справі призначено на 22.02.2021.

15.02.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволені позову відмовити.

Судове засідання 22.02.2021 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Алєєвої І.В. на лікарняному.

Суддя Алєєва І.В. перебувала на лікарняному з 09.02.2021 по 26.02.2021.

23.02.2021 від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 розгляд справи призначено на 22.03.2021.

05.03.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких просив в задоволені позову відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 05.04.2021.

Представники відповідача у судовому засіданні 05.04.2021 надали свої усні пояснення та заперечили проти доводів позовної заяви.

Представник позивача у судове засідання 05.04.2021 не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляджу справи, яке судом залишено без задоволення.

Суд враховує, що явка представників учасників у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а сам позивач не повідомляв суд про наміри подання доказів чи неможливості їх подання. Крім того, суд враховує, що представник позивача надавав свої пояснення по справі в попередньому судовому засіданні.

В судовому засіданні 05.04.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

30.12.2010 між позичальником (позивач) та позикодавцем (відповідач) було укладено договір безпроцентної позики від 30.12.2010 № 34 на виконання вимог рішення Київської міської ради від 23.12.2010 № 410/5222, яким п. 2 зобов`язано Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» укласти договори про надання безпроцентної позики з Державним підприємством «Фінансування інфраструктурних проектів» з метою виконання завдання № 7 (Створення сучасних систем для забезпечення надання послуг громадського транспорту міст Києва, Донецька, Львова, Харкова та здійснення контролю за безпекою на дорогах, що ведуть до стадіонів). Будівництво, реконструкція, ремонт автомобільних доріг комунальної власності у містах, відповідно до додатка 2 до Програми».

Відповідно до п. 1.1. Договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується надати позичальнику безпроцентну цільову позику (надалі іменується «позика»), а останній зобов`язується прийняти позику, використати її за цільовим призначенням, відповідно до мети позики та повернути вказану позику позикодавцеві у визначений цим Договором строк.

Згідно п. 1.3. Договору метою та цільовим призначенням позики є виконання позичальником завдання № 7 (Створення сучасних доріг для забезпечення надання послуг громадського транспорту мм. Києва, Донецька, Львова, Харкова та здійснення контролю за безпекою на дорогах, що ведуть до стадіонів. Будівництво, реконструкція, ремонт автомобільних доріг комунальної власності у містах: Києві) Додатку 2 до Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу» № 357 від 14.04.2010 року (надалі іменується «Програма»).

Відповідно до п. п. 2.1. Договору розмір позики за цим Договором становить 18 000 000, 00 (вісімнадцять мільйонів) гривень. Розмір позики може бути змінений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до Договору.

Між позивачем та відповідачем були укладені додаткові угоди № 1 - № 5 до договору безпроцентної позики від 30.12.2010 № 34.

Пунктом 1 Додаткової угоди № 2 від 11.05.201 до Договору позики від 30.12.2010 № 34 сторони домовились зменшити розмір позики за Договором, яка надається позичальнику позикодавцем з метою виконання завдання № 7 «Створення сучасних систем для забезпечення надання послуг громадського транспорту мм. Києва, Донецька, Львова, Харкова та здійснення контролю за безпекою на дорогах, що ведуть до стадіонів» (Будівництво, реконструкція і ремонт автомобільних доріг комунальної власності у містах: Києві) Додатку 2 до Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу» від 14.04.2010 року № 357, на 14 000 000 гривень 00 копійок (чотирнадцять мільйонів гривень 00 копійок)

Пунктом 2 Додаткової угоди № 2 сторони визначили, що враховуючи п. 1 цієї Додаткової угоди № 2, викласти п. 2.1. Договору у такій редакції: « 2.1. Розмір позики за цим Договором становить 4 000 000 гривень 00 копійко (чотири мільйони гривень 00 копійок).»

Укладеною між сторонами Додатковою угодою № 5 від 02.10.2017 до Договору позики, сторони погодилися продовжити строк повернення позики за Договором до 1 жовтня 2020 року та викласлати пункт 3.1. Договору у наступній редакції: « 3.1. Строк повернення Позичальником позики - « 1» жовтня 2020 року».

Вказана Додаткова угода № 5 до Договору була підписана між сторонами 02.10.2017, зі сторони позивача підписана директором Калініним М.В.

Позивач вказує, що Київська міська рада зобов`язувала позивача лише укласти договір безпроцентної позики від 30.12.2010 року № 34, але не зобов`язувала позивача та не уповноважувала його директора Калініна М.В. укладати та підписувати від імені позивача додаткову угоду № 5 від 02.10.2017 року до договору безпроцентної позики на продовження строку повернення позики за договором з 02.10.2017 року до 01.10.2020 року.

У зв`язку з чим позивач просить суд визнати Додаткову угоду № 5 від 02.10.2017 до договору безпроцентної позики від 30.12.2010 року № 34 недійсною.

Змістом ст. 4 ГПК України підтверджується, що процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й бути здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому, ч. 2 ст. 5 ГПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право кожної особи на захист свого порушеного права, його невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 4 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно статтею 13 Конвенції право на ефективний спосіб захисту прав. З наведеного слідує, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 року у справі № 927/522/17.

Як вже зазначалось, позивач зазначає, що Київська міська рада не зобов`язувала позивача та не уповноважувала його директора Калініна М.В. укладати та підписувати від імені позивача додаткову угоду № 5 від 02.10.2017 року до договору безпроцентної позики на продовження строку повернення позики за договором з 02.10.2017 року до 01.10.2020 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач листом від 29.09.2017 № 31-2402 звернувся до відповідача із проханням продовжити строк повернення позики за Договором № 34 до 01.10.2020 у зв`язку із відсутністю у бюджеті міста Києва призначень для погашення позики за Договором та у зв`язку із відсутністю фінансової можливості для погашення позики за власні кошти.

Для отримання погодження укладання спірної додаткової угоди, відповідач згідно вимог п. 4.7 Статуту, листом від 29.09.2017 № 092/09-17 звернулося до Державного агентства інфраструктурних проектів України, як до Уповноваженого органу управління.

Листом від 02.10.2017 № 255/10-17 Державне агентство інфраструктурних проектів України надало погодження на внесення змін до Договору № 34 та укладання Додаткової угоди № 5.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п. 6.1.5 Статуту позивача (в редакції, яка була дійсна на момент укладання Додаткової угоди № 5), підприємство має право укладати господарській договори з юридичними та фізичними особами як в Україні, так ї за її межами у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. 7.3.1 Статуту позивача директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства відповідно до законодавства України, укладеного контракту та цього Статуту за винятком тих, що віднесені до компетенції інших органів управління підприємством.

Пунктом 7.3.4 Статуту визначено, що директор підприємства має право першого підпису на фінансових, банківських та інших документах.

Пунктом п. 7.3.5 Статуту визначено, що директор підприємства діє без доручення від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади, місцевого самоврядування, у відносинах з фізичними та юридичними особами будь-якої форми власності.

Згідно п. 7.3.8 Статуту директор укладає угоди, договори, контракти, видає доручення, відкриває в установах банків рахунки.

Відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 02.10.2017 відсутні будь-які обмежень директора позивача Калініна Максима Володимировича щодо здійснення ним своїх представницьких повноважень.

Договір безпроцентної позики № 34 від 30.12.2010 не містить відповідних положень щодо необхідності отримання погоджень від Київської міської ради на внесенні змін до нього.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо зупинення у встановленому законом порядку та/або оскарження у судово порядку рішення Київської міської ради від 23.12.2010 № 410/5222, на підставі якого було укладено договір та відшкодування збитків у зв`язку з виконання такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 92 ЦК України визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 27.06.2018 по справі № 668/13907/13-ц.

Крім того, Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 по справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним правочином і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права особи буде захищено та відновлено.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).

Суд зазначає, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Однак, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу відповідачем.

За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачем прав позивача та охоронюваних законом інтересів, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 07.04.2021.

Суддя І.В. Алєєва