РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2021Справа № 910/11981/20

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест"
доПриватного акціонерного товариства "Айбокс Банк"
простягнення 98 682, 55 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Кравченко Ю.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Прусов В.М. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про стягнення суми основного боргу в розмірі 421 596, 24 грн, пені в розмірі 77 573, 71 грн, 3% річних в розмірі 10 408, 87 грн, інфляційних втрат в розмірі 8 052, 90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з закінченням строків дії гарантій за укладеними між сторонами угодами, не виставлення замовниками торгів вимог оплати по ним, позивач 01.04.2019 звернувся до відповідача із запитом на здійснення перерахування з рахунку покриття на рахунок позивача грошових коштів.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 відкрито провадження у справі № 910/11981/20, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.10.2020.

15.10.2020 через загальний відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву разом із заявою про поновлення (продовження) строку для подання відзиву.

Крім того, 16.10.2020 до суду звернувся позивач із заявою про зменшення позовних вимог відповідно до якої просить стягнути з відповідача 77 573, 71 грн пені, 11 791, 15 грн 3% річних, 9 317, 69 грн інфляційних втрат.

Безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 16.10.2020 представник позивача повідомив, що відзив не отримав.

Представник відповідача, у свою чергу, надав усні пояснення та просив долучити відзив до справи та поновити йому строк.

Судом задоволено заяву відповідача про поновлення строку для подання відзиву, про що вказано у відповідній ухвалі суду.

Враховуючи наявні в матеріалах справи фактичні дані, надходження відзиву, суд дійшов висновку про відкладення підготовчого судового засідання відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України до 11.11.2020 та продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів.

28.10.2020 до суду від позивача надійшла письмова відповідь на відзив

Відповідач, у свою чергу, 11.11.2020 звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів та з письмовими запереченнями на заяву позивача про зменшення позовних вимог.

Безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 11.11.2020 представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про витребування доказів та надав усні пояснення.

Представник відповідача наполягав на задоволенні заявленого ним клопотання та заперечив проти позову в повному обсязі.

Враховуючи те, що дії позивача зі зменшення розміру позовних вимог не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду, а спір у справі буде вирішений з урахуванням нової ціни позову - 98 682, 55 грн.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи фактичних даних, відзив надійшов до суду 15.10.2020, у той час як заява про витребування доказів лише 11.11.2020.

Заслухавши доводи представника відповідача суд дійшов висновку, що ним не надано обґрунтування неможливості подання вказаного клопотання у встановлений законодавством строк, тому суд залишає таку заяву без задоволення.

З огляду на те, що в судовому засіданні 11.11.2020 здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що не вирішених заяв та клопотань у справі не залишилося, а представники позивача та відповідача в даному судовому засіданні зазначили, що повідомлені про наслідки закриття підготовчого провадження, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 09.12.2020.

09.12.2020 до суду звернувся відповідач із заявою про застосування строків позовної давності відповідно до якої просить:

- визнати безпідставним розрахунок пені у період з 17.10.2020 по 17.04.2020 у зв`язку з його проведенням поза межами встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку;

- застосувати передбачені ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальну позовну давність до позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 77 573, 71 грн та відмовити у задоволенні цієї вимоги у зв`язку з пропуском позивачем річного строку позовної давності;

- визнати встановленою обставину не надіслання позивачем листа (вимоги) від 09.10.2019 № 341-19 на адресу відповідача.

З огляду на надходженні від відповідача заяви про застосування строку позовної давності суд дійшов висновку про необхідність оголошення перерви в судовому засіданні 09.12.2020 до 29.01.2020.

Крім того, 09.12.2020 через загальний відділ діловодства суду позивачем заявлено клопотання про повернення переплаченої суми судового збору в розмірі 5 662, 48 грн.

16.01.2021 Господарським судом міста Києва винесено ухвалу в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України та перенесено судове засідання у справі № 910/11981/20 на 26.02.2021.

23.02.2021 відповідач надав суду додаткові письмові пояснення та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Безпосередньо в судовому засіданні 26.02.2021 представник позивача просив про перенесення слухання справи, а представник відповідача проти вказаного усного клопотання заперечив.

Заслухавши доводи сторін суд вирішив оголосити перерву в судовому засіданні 26.02.2021 до 10.03.2021.

Позивач, користуючись своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, 10.03.2021 надав додаткові письмові пояснення щодо фактів, які, на його думку, мають ключове значення для встановлення та оцінки судом всіх важливих обставин справи, що є необхідним для ухвалення обґрунтованого та справедливого рішення.

Крім того, позивачем долучено до справи й письмові пояснення з урахуванням заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 10.03.2021 представник позивача просив долучити до справи надані ним додаткові письмові пояснення.

Представник відповідача, у свою чергу, проти пояснень позивача заперечував та просив суд про надання йому додаткового часу.

З огляду на наявні в матеріалах справи фактичні дані, керуючись положеннями ст.ст. 42, 207 Господарського процесуального кодексу України суд вирішив за можливе долучити до справи додаткові письмові пояснення сторін та надати відповідачеві достатній строк для ознайомлення з матеріалами справи.

У судовому засіданні 10.03.2021 оголошено перерву до 26.03.2021.

25.03.2021 до суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення відповідно до яких ТОВ "Екотехноінвест" просить суд:

- відмовити відповідачу в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності у зв`язку з її необґрунтованістю;

- врахувати згоду із обставинами справи, що наведені у позовній заяві - факти отримання відповідачем письмової вимоги від 01.04.2019 за вих. № 122-19 та визнання права позивача на нарахування пені за прострочення зобов`язання, висловлену відповідачем у його заяві про застосування строків позовної давності, як визнання позовних вимог;

- ухвалити у справі рішення, яким задовольнити позовні вимоги у розмірі 95 167, 45 грн, з яких 77 573, 71 грн - пеня, 545, 08 грн - інфляційні втрати, 17 048, 66 грн - 3% річних.

Крім того, у вказаних письмових поясненнях позивачем надано новий розрахунок пені, інфляції та 3% річних за періоди:

- пеня з 09.04.2019 до 09.10.2019;

- інфляційні втрати з 09.04.2019 до 12.08.2020;

- 3% річних з 09.04.2019 до 12.08.2019.

Позивач зауважує, що таке уточнення не є зміною розміру позовних вимог, оскільки має місце лише математичне коригування, а предметом позову було і залишається стягнення грошових коштів з підстав неналежного виконання (прострочення) зобов`язання з боку відповідача.

Відповідач, у свою чергу, 26.03.2021 долучив до справи заперечення на додаткові пояснення від 10.03.2021.

Безпосередньо в судовому засіданні 26.03.2021 представник позивача наполягав на задоволенні заявленого позову в повному обсязі з урахуванням останніх додаткових пояснень.

Представник відповідача проти позову заперечив та надав усні пояснення.

Судом заслухано доводи сторін та надано оцінку додатковим письмовим поясненням позивача від 25.03.2020.

Як вбачається з вказаних пояснень, позивачем здійснено новий розрахунок пені, 3% та інфляційних втрат з урахуванням вимоги № 122-19 від 01.04.2019, тоді як раніше розрахунок було проведено з посиланням на вимогу № 341-19 від 09.10.2019. Змінилися і кількісні показники заявлених до стягнення сум порівняно із поданою раніше заявою про зменшення розміру позовних вимог від 16.10.2020.

Суд дійшов висновку, що позивач помилково вважає додаткові пояснення від 25.03.2021 лише уточненням математичних показників з огляду на таке.

Згідно з приписами п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Тобто право позивача на збільшення/зменшення розміру позовних вимог, зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 162 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 164 названого Кодексу, а також якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтею 46 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Предметом позову є матеріально-правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю - вже новий позов. Такі вимоги можуть бути предметом лише іншого самостійного (окремого) позову, що подається в передбаченому Господарським процесуальним кодексом України порядку.

В свою чергу, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно зі ст. 163 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов`язано з пред`явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв`язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред`явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 173 ГПК України. Така дія (заявлення додаткових вимог) може кваліфікуватися лише як зміна предмету позову.

З урахуванням вказаних приписів чинного законодавства, дослідивши в судовому засіданні 26.03.2021 року зміст позовної заяви та додаткових пояснень позивача від 25.03.2021 судом розцінено останні як заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та як заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Крім того, нараховуючи до стягнення пеню в розмірі 77 573, 71 грн за період з 09.04.2019 до 09.10.2019 позивач фактично змінив підставу для проведення розрахунку, а подавши такий розрахунок лише 25.03.2021 позбавив відповідача можливості навести контррозрахунок або підготувати заперечення з урахуванням додаткових пояснень позивача.

Більше того, вимога № 122-19 від 01.04.2019 була долучена до справи разом із позовною заявою від 13.08.2020, натомість перерахунок позивачем зроблено лише 25.03.2021.

З огляду на наведені вище обставини суд вирішив не приймати до розгляду додаткові письмові пояснення позивача від 25.03.2021 та вирішувати спір по суті з урахуванням наявних у матеріалах справи фактичних даних, розрахунків, наведених у позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Крім того, відповідач надавши заперечення на додаткові пояснення позивача від 10.03.2021 у день судового засідання 26.03.2021 ПрАТ "Айбокс Банк" не направив свої заперечення на адресу ТОВ "Екотехноінвест" завчасно та не надав можливості ознайомиться із викладеною позицією ані суду, ані позивачу.

Тому, суд вважає за необхідне не приймати до розгляду письмові заперечення відповідача від 26.03.2021 та вирішувати спір з урахуванням наявних доказів та доводів сторін безпосередньо в судових засіданнях.

У судовому засіданні 26.03.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", "Про ринок природного газу", "Про Національну комісію, що здійснює державне регулюваня у сферах енергетики та комунальних послуг", постановою від 27.04.2017 № 613 видано Товариству з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України.

Позивач зауважив, що починаючи з травня 2017 він як суб`єкт господарювання, який має відповідну ліцензію на постачання природного газу на території України, приймає активну участь в тендерах по постачанню блакитного палива бюджетним споживачам України.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник має право зазначити в оголошенні про проведення процедури закупівлі та в тендерній документації вимоги щодо надання забезпечення тендерної пропозиції. У разі, якщо надання забезпечення тендерної пропозиції вимагається замовником, в тендерній документації повинні бути зазначені умови його надання, зокрема вид, розмір, строк дії та застереження щодо випадків, коли забезпечення тендерної пропозиції не повертається учаснику. У такому разі учасник під час подання тендерної пропозиції одночасно надає забезпечення тендерної пропозиції.

З позовної заяви також вбачається, що для забезпечення виконання зобов`язань зв`язку з проведенням відкритих торгів на закупівлю бюджетними установами природного газу та, відповідно, отримання банківських гарантій для такого забезпечення, у позивача склалися тривалі договірні відносини з Приватним акціонерним товариством "Айбокс Банк".

З огляду на наведені обставини, між позивачем як принципалом та відповідачем, як банком-гарантом було укладено, зокрема, наступні правочини про надання гарантії:

- № 5596-1217/ETV5.1t від 28.12.2017 (надалі також - договір-1);

- № 1102-0318/ETV5.1t від 07.03.2018 (надалі також - договір-2);

- № 6169-1118/ETV5.1t від 08.11.2018 (надалі також - договір-3);

- № 6199-1118/ETV5.1t від 09.11.2018 (надалі також - договір-4);

- № 6434-1118/ETV5.1t від 21.11.2018 (надалі також - договір-5);

- № 6610-1118/ETV5.1t від 30.11.2018 (надалі також - договір-6);

- № 7028-1218/ETV5.1t від 22.12.2018 (надалі також - договір-7);

- № 780-0219/ETV5.1t від 15.02.2019 (надалі також - договір-8).

Всі вищевказані правочини однією з умов надання гарантії передбачали розміщення грошового забезпечення (покриття) за гарантією не строк не менший ніж строк дії гарантії на рахунку покриття № НОМЕР_1 , , МФО 322302 в ПАТ "Айбокс Банк", із дотриманням умов безперечного контролю та доступу банку до грошового забезпечення та без права принципала на дострокове зняття цих коштів.

На виконання зазначених зобов`язань за договорами позивачем було розміщено на вищеозначеному рахунку відповідача грошові кошти на загальну суму 524 360,00 грн, а саме:

- 40 000, 00 грн згідно з договором-1 відповідно до платіжного доручення № 925 від 28.12.2017;

- 29 051, 94 грн згідно з договором-2 відповідно до платіжного доручення № 1094 від 07.03.2018;

- 127 860, 00 грн згідно з договором-3 відповідно до платіжного доручення № 1728 від 08.11.2018;

- 50 000, 00 грн згідно з договором-4 відповідно до платіжного доручення № 1741 від 09.11.2018;

- 100 000, 00 грн згідно з договором-5 відповідно до платіжного доручення № 1792 від 23.11.2018 та № 1795 від 26.11.2018;

- 54 000, 00 грн згідно з договором-6 відповідно до платіжного доручення № 1817 від 30.11.2018;

- 100 000, 00 грн згідно з договором-7 відповідно до платіжного доручення № 1924 від 22.12.2018;

- 23 448, 06 грн згідно з договором-8 відповідно до платіжного доручення № 2150 від 15.02.2019.

Позивач вказує на те, що у зв`язку із закінченням строків дії гарантій та не виставленням замовниками торгів вимог оплати по ним, ТОВ "Екотехноінвест" 01.04.2019 звернувся до відповідача із запитом вих. № 122-19 на здійснення перерахування з рахунку покриття грошових коштів в розмірі 524 360, 00 грн.

04.04.2019 відповідач здійснив повернення грошових коштів на суму 102 763, 76 грн, що підтверджується випискою руху коштів по рахунку покриття, сформованою 31.07.2020 та випискою по рахунку позивача за 04.04.2019.

09.10.2019 позивач повторно звернувся з вимогою № 341-19 до відповідача про здійснення перерахунку протягом 7-ми календарних днів грошових коштів в розмірі 421 596, 24 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що вимоги позивача про повернення коштів, зокрема, вимога № 341-19 від 09.10.2019 були повністю проігноровані відповідачем, а кошти не повернуті.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) гарантія є одним з видів забезпечення зобов`язань.

За умовами ст. 200 Господарського кодексу України (надалі також ГК України) гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Стаття 560 ЦК України вказує, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 562 ЦК України, зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Таким чином, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, бенефіціар і принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед бенефіціаром.

Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантій у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто, гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

В свою чергу, порядок, умови надання та отримання саме банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями у національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004р. (надалі також Положення).

Відповідно до п. 2 Положення гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

За вимогами ч. 1 ст. 568 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором припиняється у разі:

1) сплати кредиторові суми, на яку видано гарантію;

2) закінчення строку дії гарантії;

3) відмови кредитора від своїх прав за гарантією шляхом повернення її гарантові або шляхом подання гаранту письмової заяви про звільнення його від обов`язків за гарантією.

Слід зазначити, що аналогічні положення в більш розгорнутому вигляді містяться і в п. 44 розділу VI Положення, де вказано, що зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром припиняється в разі:

1) сплати суми, на яку видано гарантію; або

2) закінчення строку дії гарантії або після настання дати закінчення дії гарантії, або настання обставин (події), за яких строк дії гарантії є закінченим, у тому числі:

відмови бенефіціара від своїх прав за гарантією шляхом повернення її оригіналу до банку-гаранта або шляхом подання банку-гаранту письмового повідомлення про звільнення його від обов`язків за гарантією; або

представлення банку-гаранту повідомлення принципала, що підтверджується відповідною інформацією на сторінці офіційного інтернет-представництва центрального органу виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері публічних закупівель або авторизованих електронних майданчиках під час публічних закупівель, про:

- укладення договору про закупівлю з іншим учасником, що став переможцем тендера;

або

- ненадання або відкликання принципалом тендерної пропозиції до закінчення строку її подання; або

- закінчення процедури закупівлі в разі неукладення договору про закупівлю з жодним із учасників, які подали тендерні пропозиції, або, якщо торги не відбулися, або принципал не взяв участі в закупівлі; або

в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, з наведених вище приписів вбачається, що якщо гарантія закінчилася по строку і не було виставлено замовником вимоги оплати по ній, банк-гарант повертає грошові кошти зі спеціального рахунку покриття учаснику.

Даний обов`язок фінансової установи чітко кореспондується з нормами п. 43 Положення, в якому закріплено, що банк-гарант (резидент) повертає кошти, надані принципалом або іншою особою в забезпечення (покриття) гарантії, на розподільчий або поточний рахунок особи, яка розмістила грошове забезпечення в строк, визначений договором між банком та особою, яка розмістила грошове забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення і вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Слід відмітити, що аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 193 ГК України, де закріплено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону та договору, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання крім випадків, передбачених законом.

В той же час, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з доводів відповідача, 07.09.2018 від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве Міністерства оборони України до ПрАТ "Айбокс Банк" надійшла вимога про сплату 421 596, 24 грн за банківською гарантією № 3527-0618/ETV5.1t від 22.06.2018 у зв`язку з настанням гарантійного випадку - порушення ТОВ "Екотехноінвест" зобов`язань перед бенефіціаром. З огляду на наведене, у ПрАТ "Айбокс Банк" виник безумовний та безвідкличний грошовий обов`язок сплатити Квартирно-експлуатаційному відділу м. Мукачеве Міністерства оборони України 421 596, 24 грн і відповідно до ст. 569 ЦК України у банка виникло право на зворотну вимогу (регрес) до ТОВ "Екотехноінвест" на зазначену суму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 у справі № 910/14140/18 задоволено позов бенефіціара та стягнуто з ПрАТ "Айбокс Банк" гарантійну суму в розмірі 421 596, 24 грн за банківською гарантією № 3527-0618/ETV5.1t від 22.06.2018.

01.04.2019 відповідачем отримано лист № 122-19 від ТОВ "Екотехноінвест" з проханням повернути йому кошти в розмірі 524 360, 00 грн, які перебували на банківському рахунку покриття банківських гарантій у зв`язку із закінченням їх строку дії.

04.04.2019 банк повернув позивачу 102 763, 76 грн, однак, враховуючи наявність зобов`язання перед бенефіціаром за банківською гарантією № 3527-0618/ETV5.1t від 22.06.2018, підтверджене рішенням суду від 21.01.2019 у справі № 910/14140/18 відповідно до ст. 594 ЦК України притримав 421 596, 24 грн на рахунку покриття до остаточного вирішення господарської справи № 910/14140/18. Тобто, виключно у сумі, яка відповідала гарантійному платежу за банківською гарантією № 3527-0618/ETV5.1t від 22.06.2018, якою забезпечувалося виконання зобов`язань ТОВ "Екотехноінвест" та у зв`язку з порушенням позивачем цих зобов`язань.

Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, позивач помилково стверджує, що станом на час направлення листа № 122-19 від 01.04.2019 були відсутні вимоги замовників (бенефіціарів) стосовно гарантій, якими було забезпечено виконання зобов`язань, що підтверджується рішенням суду від 21.01.2019 у справі № 910/14140/18, яке в той період було оскаржено до суду апеляційної інстанції.

Тому, відповідач з об`єктивних причин не повернув на користь позивача всю суму коштів, які перебували на банківському рахунку покриття банківських гарантій.

Крім того, відповідач наголошує, що жодних вимог чи повідомлень про повернення грошових коштів в розмірі 421 596, 24 грн від позивача у період з 04.04.2019 до липня 2020 не отримував.

Більше того, судом з`ясовано, що у матеріалах справи дійсно відсутні підтвердження направлення наданих позивачем листів та вимог (у тому числі вимоги № 341-19 від 09.10.2019) на адресу відповідача та отримання їх банком.

Після відкриття провадження у справі №910/11981/20, 22.09.2020 відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти в розмірі 421 596, 24 грн, що підтверджується наявною у справі копією платіжного доручення № 7539713. Однак, продовжував наполягати на відсутності предмету спору у справі та наполягав на необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки між ним та позивачем було погоджено можливість притримання коштів в розмірі 421 596, 24 грн до остаточного вирішення справи № 910/14140/18.

Враховуючи проведення вказаної оплати позивачем було заявлено про зменшення розміру позовних вимог, а таке зменшення прийнято судом.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 77 573, 71 грн, 3% річних в розмірі 11 791, 15 грн та інфляційні втрати в розмірі 9 317, 69 грн.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 6.3. договорів про надання гарантії передбачено, що в разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань за цими договорами винна сторона сплачує пеню, розмір якої розраховується виходячи зі ставки 0,1% від суми гарантії за кожен день прострочення, але не більше ніж подвійна облікова ставка НБУ.

Зважаючи на те, що договорах про надання гарантії сторони не погодили строк повернення коштів, тоді банк повинен був виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Позивач заявив до стягнення пеню в розмірі 77 573, 71 грн за період з 17.10.2019 до 17.04.2020, 3% річних в розмірі 11 791,15 грн та інфляційні втрати в розмірі 9 317, 69 грн за період з 17.10.2019 (через 7-м днів після пред`явлення вимоги № 341-19 від 09.10.2019) до 20.09.2020.

Однак, як вже було наголошено раніше, ні до позовної заяви, ні в подальшому процесі розгляду справи, позивачем не було надано доказів надіслання вимоги № 341-19 від 09.10.2019 на адресу ПрАТ "Айбокс Банк" або отримання її банком.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним та необґрунтованим, оскільки не доведено отримання банком відповідної вимоги та настання строку виконання зобов`язання.

Доводи позивача про те, що відповідач не заперечує отримання листа про повернення коштів № 122-19 від 01.04.2019 взяті судом до уваги під час вирішення спору по суті та встановлено, що станом на 01.04.2019 та 04.04.2019 (дата повернення частини коштів) відповідачем було притримано грошові кошти, які перебували на банківському рахунку покриття банківських гарантій за наявності належних правових підстав. Тому, посилання на наявність прострочення виконання зобов`язання відповідачем ще з моменту отримання першого листа від 01.04.2019 є необґрунтованими.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що у листі від 05.09.2019 № 299-19, адресованому ПрAT «Айбокс Банк», TOB «Екотехноінвест» повідомляло про обізнаність щодо блокування на рахунку покриття банку 421 596,24 грн у зв`язку із настанням гарантійного випадку за банківською гарантією № 3527-0618/ETV5.1t від 22.06.2018, та визнавало узгодженість таких дій банку.

15.07.2020 Північним апеляційним господарським судом ухвалено постанову у справі № 910/14140/18 про скасування рішення суду першої інстанції у цій справі та відмову у задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачева Міністерства оборони України щодо стягнення з ПрAT «Айбокс Банк» 421 596, 24 грн за банківською гарантією № 3527-0618/ETV5.1t від 22.06.2018.

У абзаці 5 листа № 537-20 від 17.07.2020 TOB «Екотехноінвест» зазначало: «... наразі повністю відпали правові підстави для блокування вищевказаних коштів, які належать TOB «Екотехноінвест»...». Таким чином, позивач визнавав правомірність перебування 421 596, 24 грн на рахунку покриття ПрAT «Айбокс Банк» станом на 17.07.2020, а відповідач правомірно притримував кошти до набрання законної сили рішенням у справі № 910/14140/18.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що надані відповідачем докази є більш вірогідними, ніж докази надані позивачем на обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних витрат.

За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" до Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" відмовити повністю.

2. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Екотехноінвест" (04080, м. Київ, вул. В.Хвойки, 18/14, офіс 311; ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 5 662,48 грн, перерахований згідно з платіжним дорученням № 282 від 31.07.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/11981/20.

3. Підставою повернення судового збору є дане рішення, яке затверджено гербовою печаткою Господарського суду міста Києва.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 05.04.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко