СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2021 р. Справа № 922/3902/20

Колегія суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" (вх. №679Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі №922/3902/20, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Пономаренко Т.О.), повний текст якого складено 02.02.2021 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Клокворк", м. Дніпро

до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", м. Чугуїв, Харківська область

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі №922/3902/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Клокворк" до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" - задоволено; стягнуто з Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Клокворк" суму боргу за поставлений товар у розмірі 178 200 (сто сімдесят вісім тисяч двісті) грн. 00 коп., суму 3% річних у розмірі 5376 (п`ять тисяч триста сімдесят шість) грн. 77 коп., суму інфляційних збитків у розмірі 4 481 (чотири тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 77 коп., суму пені у розмірі 19 038 (дев`ятнадцять тисяч тридцять вісім) грн. 87 коп., а також суму судового збору у розмірі 3 106 (три тисячі сто шість) грн. 47 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; встановлено відповідачу строк протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду для надання пояснень, клопотань чи заперечень щодо заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу.

Державне підприємство "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі в частині стягнення з відповідача пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення пені відмовити.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.

Місцевим господарським судом не прийнято аргументів відповідача на те, що у п.8.3 договору поставки сторони обмежили загальний розмір пені 1% від вартості товару не за один день прострочення, а за весь період прострочення зобов`язання.

Місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що твердження відповідача, що умовами п.8.3 договору передбачено максимальний розмір пені, який за весь період прострочення не повинен перевищувати 1% вартості товару ґрунтуються на довільному тлумаченні скаржником умов договору та спростовуються матеріалами справи.

Сторони встановили порядок нарахування пені, який розраховується за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, однак, при цьому, максимальний (граничний) розмір пені за весь період прострочення не може перевищувати 1% вартості поставленого товару, що не суперечить положенням ЦК України та ГК України.

Зазначення по тексту "але не більше 1% вартості товару" стосуються саме загального розміру пені за весь період прострочення, оскільки у протилежному випадку слова "за кожен день прострочення" повинні зазначатися після слів "але не більше 1% вартості товару".

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 239, від 22.04.2020 року №291, від 11.05.2020 року №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500, від 22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від 17.02.2021 року № 104 до постанови від 11.03.2020 року № 211 внесено зміни, якими дію карантину продовжено до 30.04.2021 року.

Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом №9рс-186/20 від 16.03.2020 року до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Для запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року за № 04-а встановлено особливий режим роботи суду в умовах карантину; наказами голови суду від 26.03.2020 року № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а, від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а на період дії карантину суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2021 року, суддею - доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.03.2021 року клопотання Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі; позивачу встановлено строк до 27.03.2021 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на "05" квітня 2021 року; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі зупинено; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

15.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3192 від 15.03.2021 року), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що умови п. 8.3 договору становить складносурядне речення, що складається з двох простих речень, які з`єднані між собою протиставним сполучником - але, вказаний сполучник за своєю функцією не лише з`єднує прості речення, але й виражає протиставний зв`язок між ними, тобто, зміст одного речення протиставляється змісту іншого речення.

Представник відповідача у судове засідання 05.04.2021 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії ухвали суду від 05.03.2021 року відповідачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" від 15.03.2021 року №568, згідно з яким відповідач отримав копію ухвали від 05.03.2021 року - 12.03.2021 року.

Представник позивача у судове засідання 05.04.2021 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії ухвали суду від 05.03.2021 року позивачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" від 29.03.2021 року №550, згідно з яким позивач отримав копію ухвали від 05.03.2021 року - 16.03.2021 року.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції, Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвалу суду від 05.03.2021 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

31.10.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Клокворк" (далі - постачальник) та Державним підприємством "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" (далі - покупець) було укладено договір №КЛК 31/10-19.

Згідно п.1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити покупцю товар згідно специфікації (додаток №1), а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах договору.

Асортимент товару, його обсяг (кількість) та вартість передбачається у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору (п.2.1.договору).

У п. 2.2 договору сторони погодили, що загальна вартість договору складає 178 200,00 грн., у т.ч. ПДВ (20%) - 29700,00 грн.

Строк постачання партії товару не більше 7 календарних днів з дати підписання договору (п.4.1 договору).

Постачання здійснюється постачальником за його рахунок (п.4.2.договору).

Передача-приймання товару за кількістю здійснюється в пункті поставки (п.4.3.договору).

У п.4.5. договору сторони погодили, що товар підлягає пакуванню та маркуванню у відповідності із вимогами стандартів та технічних умов, які повинні забезпечити її збереження під час перевантаження, схову і транспортування, щоб не допустити псування та/або знищення його на період постачання до прийняття товару покупцем.

За змістом п. 5.1 договору, покупець здійснює оплату наступним чином: 100% вартості товару перераховує постачальнику після отримання товару та проходження вхідного контролю.

Розрахунки за отриманий товар здійснюються в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок постачальника (п.5.2.договору).

Відповідно до п.8.3. договору, при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% від вартості товару.

За матеріалами справи, позивач свої зобов`язання виконав, поставивши товар на підприємство відповідача на загальну суму 178 200,00 грн.

Відповідачем, відповідна продукція була прийнята без жодних претензій та заперечень, про що свідчить наявна в матеріалах справи видаткова накладна №РН-30127 від 22.11.2019 року, засвідчена підписами сторін та скріплена їх печатками.

22.11.2019 року позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №0000400 на суму 178 200,00 грн.

Позивач вказує на те, що станом на дату звернення з позовною заявою до господарського суду першої інстанції, оплату за поставлений товар відповідачем не здійснено, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій на суму заборгованості.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" заборгованість у розмірі 208 459,54 грн., з яких: 178 200,00 грн. - сума боргу за поставлений товар, 5376,77 грн. - сума 3% річних, 4 481,77 грн. - сума інфляційних втрат, 20 401,00 грн. - сума пені.

02.02.2021 року господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ч. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, позивач свої зобов`язання за договором №КЛК 31/10-19 від 31.10.2019 року виконав належним чином, поставивши товар на підприємство відповідача.

Пунктом 1 ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Сторони в договорі погодили, що покупець 100% вартості товару перераховує постачальнику після отримання товару та проходження вхідного контролю.

За змістом п. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач вказує на те, що за договором №КЛК 31/10-19 від 31.10.2019 року по теперішній час існує заборгованість у розмірі 178 200,00 грн.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за договором №КЛК 31/10-19 від 31.10.2019 року у розмірі 178 200,00 грн.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заборгованість відповідача за договором №КЛК 31/10-19 від 31.10.2019 року у розмірі 178 200,00 грн. позивачем належним чином доведена та задовольнив позовні вимоги у цій частині.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5376,77 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 4 481,77 грн., колегія суддів враховує таке.

За змістом ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі №3-1462гс16, де, вказано на наступне.

"Порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання."

Також, місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі №924/532/19, де, вказано на таке.

"Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказані нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат."

Так, господарський суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, врахувавши визначений законом та погоджений сторонами в договорі строк оплати товару, обґрунтовано встановив періоди прострочення оплати товару відповідачем, а саме: з 23.11.2019 року по дату вказану позивачем в розрахунку, оскільки доказів фактичної сплати суми заборгованості матеріали справи не містять.

Колегія суддів, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за допомогою калькулятора "Ліга-Закон", зазначає про те, що вказані розрахунки є арифметично вірними.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочену заборгованість відповідача у відповідності до договору №КЛК 31/10-19 від 31.10.2019 року, слід зазначити наступне.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача суми пені за прострочену заборгованість відповідача у відповідності до умов договору №КЛК 31/10-19 від 31.10.2019 року виходив з того, що відповідні розрахунки позивачем здійснено арифметично вірно, проте враховуючи період нарахування пені, по якому не пропущено строк позовної давності, задовольнив позов в цій частині частково.

Колегія суддів вважає передчасними вказані висновки місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій за прострочення виконання зобов`язання і строки їх нарахування, у разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вище вказано, що у п. 8.3. договору сторони погодили, що при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% від вартості товару.

Зі змісту п. 8.3. договору від 31.10.2019 року, з застосуванням граматичного способу тлумачення, слідує, що він складений у вигляді простого речення, у якому однорідні члени речення поєднані протиставним сполучником але.

Зазначення далі по тексту: але не більше 1% вартості товару стосується саме загального розміру пені за весь період прострочення, оскільки у протилежному випадку, слова за кожен день прострочення повинні зазначатись після слів але не більше 1% вартості товару.

Крім того, тлумачення слів: але не більше 1% вартості товару як таких, що обмежують нарахування пені одним відсотком вартості товару за кожен день прострочення суперечить першій частині пункту 8.3. договору, в якому вже зазначено розмір пені за кожний день прострочення.

Отже, зі змісту пункту 8.3. договору слідує, що сторони встановили порядок нарахування пені, який розраховується за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, однак при цьому, максимальний (граничний) розмір пені за весь період прострочення не може перевищувати 1% вартості поставленого товару, що не суперечить приписам ЦК України та ГК України та відповідає загальним засадам свободи договору.

Аргументи позивача на те, що умови п. 8.3 договору становить складносурядне речення, що складається з двох простих речень, які з`єднані між собою протиставним сполучником - але, вказаний сполучник за своєю функцією не лише з`єднує прості речення, але й виражає протиставний зв`язок між ними, тобто, зміст одного речення протиставляється змісту іншого речення, не приймаються, з огляду на таке.

Так, за змістом ч. 1 ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється згідно зі ст. 213 ЦК України.

У ч.ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України.

Якщо правила встановленні ст. 213 ЦК України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір під переважним впливом однієї зі сторін (under the diminant sinfluence of the party).

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах: від 02.05.2018 року № 910/16011/17; від 20.05.2019 року № 911/1366/18, де, окрім іншого, вказано на те, що Європейський суд з прав людини зауважив, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

А отже, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України, а при розгляді справи не встановлено обставин, що свідчать про неясність умов договору, також, позивачем не доведено, що встановлені ст. 213 ЦК України правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору щодо порядку нарахування пені.

Отже, висновок місцевого господарського суду про стягненні пені не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Отже, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, а тому рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі слід скасувати в частині стягнення з відповідача пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову в частині стягнення пені відмовити повністю, залишивши в решті рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі без змін та поклавши судові витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до ст.129 ГПК України, на позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі №922/3902/20 скасувати в частині стягнення з відповідача пені.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову в частині стягнення пені відмовити повністю.

В решті рішення господарського суду Харківської області від 02.02.2021 року у справі №922/3902/20 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Клокворк", м. Дніпро (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Жуковського, буд. 1; ) на користь Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", м. Чугуїв, Харківська область (63501, Харківська обл., м. Чугуїв, мікрорайон Авіатор; ) 3405,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.04.2021 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя П.В. Тихий