ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. ЧернівціСправа № 926/1953/20

За позовом Селянського (фермерського) господарства Руснак Григорій Ілліч, смт. Берегомет Кіцманського району Чернівецької області

до Неполоковецької селищної ради, смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

про визнання протиправним та скасування рішення, скасування державної реєстрації

Суддя Гончарук О.В.

Секретар судового засідання - Вівчарюк І.Б.

Представники учасників справи:

від позивача - Дороган І.Г. , Погурський В.І.;

від відповідача - Петренко В.О.;

треті особи - ОСОБА_8 (представник ОСОБА_5 ), ОСОБА_9 (представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Обставини справи: Селянське (фермерське) господарство Руснак Григорій Ілліч звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Неполоковецької селищної ради в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №50-12/2020 12 сесії VІІ скликання від 21.02.2020 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 6,85 га, кадастровий номер :03:001:0296 на 7 земельних ділянок з кадастровими номерами: :03:001:0304 площею 0,8584 га, :03:001:0306 площею 1 га, :03:001:0310 площею 1 га, :03:001:0308 площею 1,0001 га, :03:001:0309 площею 1 га, :03:001:0307 площею 1 га, :03:001:0305 площею 1,0001 га; скасувати державну реєстрацію земельних ділянок та вилучити відомості про земельні ділянки із Державного земельного кадастру: :03:001:0304 площею 0,8584 га, :03:001:0306 площею 1 га, :03:001:0310 площею 1 га, :03:001:0308 площею 1,0001 га, :03:001:0309 площею 1 га, :03:001:0307 площею 1 га, :03:001:0305 площею 1,0001 га.

Свій позов позивач обґрунтовує обставинами, пов`язаними з користуванням фізичною особою ОСОБА_10 , на підставі Державного акту на право постійного користування землею I-ЧВ №000772, земельною ділянкою площею 6,8 га, що розташована в селі Берегомет Берегометської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

В подальшому, зазначеною особою створено селянське (фермерське) господарство ОСОБА_10 . Після смерті ОСОБА_10 , його дружина - ОСОБА_11 , на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 серпня 2018 року, оформила за собою корпоративні права власності на селянське (фермерське) господарство ОСОБА_10 .

У позові зазначається, що з березня 2019 року ОСОБА_11 є засновником та головою селянського (фермерського) господарства ОСОБА_10 .

21 лютого 2020 року голова СФГ Руснак Григорій Ілліч звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку документів про надання в оренду СФГ Руснак Григорій Ілліч земельної ділянки площею 6,85 га з кадастровим номером :03:001:0296.

Однак, продовжує позивач йому стало відомо, що Неполоковецька селищна рада, до складу якої входить с. Берегомет, без його відома як правонаступника та законного землекористувача, зареєструвавши за собою право власності на вказану земельну ділянку, присвоївши їй кадастровий номер :03:001:0296), встановивши точну площу земельної ділянки (6,85 га), своїм оскаржуваним у цій справі рішенням надала дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею на 7 окремих земельних ділянок, що, на думку позивача, є протиправним та таким, що порушує його права.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 22.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.10.2020.

22 жовтня 2020 року від відповідача надійшов письмовий відзив (вх.№3035), у якому зазначається про безпідставність позову, оскільки позивач не надав доказів наявності у нього зареєстрованого права власності на земельну ділянку площею 6,85 га з кадастровим номером: :03:001:0296, а відтак, на думку селищної ради, вона як розпорядник спірної земельної ділянки, наділена правом на прийняття рішення щодо поділу цієї земельної ділянки.

Крім цього, відповідач зазначав про неможливість розгляду спору в порядку господарського судочинства за правилами ГПК України, оскільки цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

У підготовчому засіданні 22.10.2020 оголошено перерву до 12.11.2020.

Ухвалою господарського суду від 30.10.2020 задоволено заяву позивача про забезпечення позову (вх.№2531 від 28.10.2020) та вжито заходи забезпечення позову у справі №926/1953/20 шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії, а саме заборонено Неполоковецькій селищній раді Кіцманського району Чернівецької області вчиняти дії, спрямовані на відчуження чи передачу третім особам у користування.

Ухвалою від 23.11.2020 у задоволенні клопотання Неполоковецької селищної ради про закриття провадження у справі відмовлено, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на "08" грудня 2020 року.

Ухвалою від 08.12.2020 у задоволенні клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову у справі №926/1953/20 - відмовлено.

Ухвалою від 08.12.2020 у задоволенні заяви відповідача про відвід судді - відмовлено.

У підготовчому засіданні 08.12.2020 оголошено перерву до 18.12.2020.

Ухвалою від 18.12.2020 відкладено підготовче засідання на "18" січня 2021 року.

У підготовчому засіданні 18.01.2021 оголошено перерву до 22.01.2021.

Ухвалою суду від 22.01.2021 залучено до участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів (вх.№139 від 15.01.2021); відкладено підготовче засідання на 08.02.2021; зобов`язано відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України у Чернівецькій області надати суду актуальну інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) третіх осіб.

Ухвалою від 08.02.2021 відкладено підготовче засідання на 24.02.2021.

"24" лютого 2021 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову (вх.№760 від 24.02.2021), у якій позивач просив визнати недійсними з моменту їх прийняття та скасувати: рішення Неполоковецької селищної ради про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність третім особам земельних ділянок, а також про скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У підготовчому засіданні 24.02.2021 оголошено перерву до 01.03.2021.

Ухвалою від 01.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви позивача про зміну предмета позову (вх.№760 від 24.02.2021), закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на "16" березня 2021 року.

Ухвалою від 16.03.2021 відкладено розгляд справи на 01.04.2021.

01 квітня 2021 року представником ОСОБА_2 подано до суду пояснення (вх. №687), яке судом долучено до матеріалів справи.

На день вирішення спору, 01.04.2021, представники позивача наполягають на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив (вх. № 3332), в якій вважають доводи відповідача необґрунтованими, у тому числі з тих підстав, що вони спростовуються судовою практикою Верховного суду та прийнятими рішеннями суду на користь позивача.

Представник відповідача та третіх осіб проти задоволення позову заперечують та просять відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (вх. № 3035) та запереченнях на відповідь на відзив (вх. № 3425), в яких відповідач вказує про відсутність порушених прав та інтересів позивача, тобто відсутність спору як такого, в тому числі і відсутність спору про право.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 також проти задоволення позову заперечує, посилаючись на обставини, зазначені в поясненнях (вх. № 375), в яких просить відмовити в задоволенні позову, оскільки, вважає, що позивачем не надано суду допустимих і належних доказів на підтвердження прав щодо земельної ділянки площею 6,85 га з кадастровим номером :03:001:0296, належним чином не обґрунтовано правові підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки та вилучення відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0306.

Таким чином, судом взято до уваги усі заяви учасників справи, що подані у підготовчому провадженні.

Заслухавши представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть громадянина ОСОБА_10 від 02.03.2016, якому 14 жовтня 1996 року видано державний акт на право постійного користування землею серії I-ЧВ №00072, а саме земельної ділянки площею 6,80 га, що знаходиться на території Берегометської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

Щодо самого селянського (фермерського) господарства ОСОБА_10 , то воно створене 29 листопада 1996 року на підставі вищезазначеного державного акту на право постійного користування землею серії I-ЧВ №00072 від 14 жовтня 1996 року.

Згідно з Статутом СФГ ОСОБА_10 , у редакції станом на 14.03.2019, засновником цього господарства є ОСОБА_11 (дружина покійного ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає смт. Неполоківці, Кіцманського району Чернівецької області.

20 лютого 2020 року позивач звернувся до Неполоківецької селищної ради (до складу якої входить с. Берегомет) з заявою, в якій просив надати йому дозвіл на розробку документів на оренду СФГ Руснак Григорій Ілліч земельної ділянки площею 6,85 га, якій на той час присвоєно кадастровий номер :03:001:0296.

Рішенням Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №50-12/2020 12 сесії VІІ скликання від 21.02.2020 надано дозвіл Неполоковецькій селищній раді на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності загальною площею 39,1499 га, у тому числі земельної ділянки площею 6,8586 га з кадастровим номером :03:001:0296 (спірна земельна ділянка), яка розташована в селі Берегомет, Кіцманського району Чернівецької області, із земель запасу селищної ради без зміни цільового призначення.

За інформацією, викладеною у листі Відділу Головного управління Держгеокадастру у Кіцманському районі Чернівецької області від 09.06.2020, на підставі клопотання Неполоковецької селищної ради щодо інвентаризації земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Неполоковецької селищної ради площею 6,8586 га, розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки; на зазначену земельну ділянку був здійснений поділ на шість окремих земельних ділянок на підставі рішення Неполоковецької селищної ради №12/2020 від 21.02.2020; на даний час, на підставі рішень Неполоковецької селищної ради розроблено два проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та внесені відповідні відомості до державного земельного кадастру.

Згідно з відомостями з Державного земельного кадастру, станом на час подання позову, інформація у земельному кадастрі про земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0296, не знайдена.

Натомість, судом встановлено, що відповідачем на місці вищезазначеної земельної ділянки сформовано сім нових земельних ділянок з кадастровими номерами: :03:001:0304 площею 0,8584 га, :03:001:0306 площею 1 га, :03:001:0310 площею 1 га, :03:001:0308 площею 1,0001 га, :03:001:0309 площею 1 га, :03:001:0307 площею 1 га, :03:001:0305 площею 1,0001 га.

В подальшому, Неполоковецькою селищною радою Кіцманського району Чернівецької області приймались рішення: №25-14/2020 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність земельної ділянки учаснику бойових дій ОСОБА_4 ", згідно якого ОСОБА_4 передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер: :03:001.0307 площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства; рішення №26-14/2020 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність земельної ділянки учаснику бойових дій ОСОБА_5 ", згідно якого ОСОБА_5 передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер: :03:001:0306 площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства; рішення №27-14/2020 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність земельної ділянки учаснику бойових дій ОСОБА_6 ", згідно якого ОСОБА_6 передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0305 площею 1,0001 га для ведення особистого селянського господарства; рішення №28-14/2020 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_3 », згідно якого ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер: :03:001:0308 площею 1,0001 га для ведення особистого селянського господарства; рішення №29-14/2020 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність земельної ділянки учаснику бойових дій ОСОБА_2 ", згідно якого ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер: :03:001:0309 площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства; рішення №30-14/2020 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_1 ", згідно якого ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий :03:001:0310 площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства.

Зазначені особи як власники нових земельних ділянок залучені судом до участі у справі в правовому статусі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, однак, вищевказані рішення органу місцевого самоврядування до предмету спору не входять.

Натомість, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу того, чи міг відповідач як розпорядник земель комунальної власності, розпочинати процедуру поділу земельної ділянки щодо якої позивач заявляє своє право користування у відповідності до Державного акту на право постійного користування землею серії I-ЧВ за №00072 від 14 жовтня 1996 року.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Правове регулювання діяльності селянських (фермерських) господарств на час створення СФГ ОСОБА_10 (СФГ) регулювалось нормами Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2009-XII).

Крім цього, на час надання засновнику СФГ права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв Земельний кодекс Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: - постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)); - право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною могло бути припиненим, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Слід зазначити, що приписи Закону № 2009-XII, були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

Так, селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону № 2009-XII).

Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону № 2009-XII).

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону № 2009-XII).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5 Закону № 2009-XII).

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону № 2009-XII).

Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII).

За змістом наведених приписів на час створення СФГ можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII).

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство.

Ураховуючи наведене, з моменту створення СФГ Руснак Григорій Ілліч відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем.

1 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміну «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (див. аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (реєстровий номер 85174518)). Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до СФГ Руснак Григорій Ілліч, не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника.

Згідно з статтею 13 Конституції України землі є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

У відповідності до частини 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10).

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 392 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно пункту "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України (ЗК) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року).

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Частинами першою-другою статті 791 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, в тому числі, шляхом поділу.

Відповідно до частини шостої статті 791 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а у відповідності до частини тринадцятої цієї ж статті 791 ЗК земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується у разі, у тому числі, поділу або об`єднання земельних ділянок.

Таким чином, відповідач, прийнявши оскаржуване рішення, розпочав процедуру поділу земельної ділянки, яка, як встановлено судом в процесі розгляду справи, перебувала у постійному користуванні позивача.

Наслідками такого поділу стало припинення існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, зазначеної у Державному акті на право постійного користування землею серії I-ЧВ за №00072 від 14 жовтня 1996 року, а відтак, фактично припинено право користування позивача на спірну земельну ділянку.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою (постанова Великої палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №906/392/18).

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності із вимогами частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Велика Палата Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц викладено наступні висновки: - право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки; - з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство; - право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Судом встановлено, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, СФГ Руснак Григорій Ілліч було постійним користувачем земельної ділянки площею 6,80 га, що знаходиться на території Берегометської сільської ради на підставі чинного державного акту на право постійного користування землею серії I-ЧВ №00072 від 14 жовтня 1996 року.

Разом з тим, відповідач своїм оскаржуваним у цій справі рішенням, розпочавши процедуру поділу спірної земельної ділянки, здійснив дії, спрямовані на позбавлення позивача права користування цією земельною ділянкою, тобто прийняв оскаржуване рішення всупереч вимог статті 141 Земельного кодексу України та, одночасно, порушив право позивача на користування земельною ділянкою, передбачене статтею 92 Земельного кодексу України.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач припинив існування спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, а відтак, фактично незаконно припинив право користування позивача на спірну земельну ділянку.

При цьому позивач з позиції законного землекористувача, який має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю та вважаючи обраний ним спосіб захисту свого порушеного права в найбільшій мірі ефективним, не позбавлений можливості на оскарження в першу чергу рішення селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації, не очікуючи її затвердження чи прийняття інших рішень щодо правової долі спірної земельної ділянки.

За таких обставин, позов в частині визнання протиправним та скасування рішення Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №50-12/2020 1 від 21.02.2020 щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 6,8 га з кадастровим номером :03:001:0296 підлягає задоволенню.

Враховуючи, що перша позовна вимога в іншій частині не відповідає змісту оскаржуваного рішення (в самому оскаржуваному рішенні відсутній перелік земельних ділянок, їх площ, кадастрових номерів, тощо, як про це зазначено у позовній заяві), то у її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про держаний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Стаття 24 Закону України «Про держаний земельний кадастр» встановлює, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Відповідно до статті 6 «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин; внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державним кадастровим реєстратором.

Внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування державним кадастровим реєстратором Держгеокадастру та його територіальних органів.

Документи, які подаються державному кадастровому реєстратору для державної реєстрації земельної ділянки: заява (у паперовій або електронній формі) про державну реєстрацію земельної ділянки; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації), у паперовій або електронній формі відповідно до вимог Закону України "Про землеустрій"; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Пунктом 60-62 Порядку ведення Державного земельного кадастру визначено, що запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою. Державний кадастровий реєстратор письмово повідомляє протягом трьох робочих днів особу, на яку зареєстрована земельна ділянка, про скасування (поновлення) запису за формою згідно з додатком 10.

Законом України від 5 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набув чинності 16 січня 2020 року, було внесені відповідні зміни до земельного законодавства з питання скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Так, статтею 791 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень) (частина 13 статті 791 Земельного кодексу України).

Крім того, частиною 10 статті 24 Закону «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених в абзацах третьому і четвертому частини десятої, державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав.

Як вбачається із матеріалів справи, за третіми особами у справі зареєстровано право власності на земельні ділянки, які є предметом другої позовної вимоги, тому з урахуванням вимог частини 13 статті 791 Земельного кодексу України та частини 10 статті 24 Закону «Про Державний земельний кадастр», у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації земельних ділянок та вилучення відомостей про земельні ділянки із Державного земельного кадастру, слід відмовити.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, наведених судом підстав достатньо для часткового задоволення позову, а інші доводи сторін та третіх осіб такий висновок суду жодним чином не спростовують.

Щодо судових витрат, то відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

З урахуванням заяв представників сторін та третіх осіб, питання щодо розподілу судових витрат буде вирішено у судовому засіданні 16.04.2021 про що судом постановлено окрему ухвалу.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 20, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №50-12/2020 12 сесії VІІ скликання від 21.02.2020 в частині надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 6,8 га з кадастровим номером :03:001:0296.

3. У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Повне судове рішення складено 12.04.2021.

Суддя О.В. Гончарук