ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2021 р. Справа№ 910/16150/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 18.02.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 (повний текст підписано 20.03.2020)

у справі №910/16150/19 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер"

про примусове виселення

В судовому засіданні 18.02.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 до Господарського суду міста Києва звернулось Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - РВ ФДМУ по місту Києву, позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер" (далі - ТОВ "Лаян Віннер", відповідач) про примусове виселення з нежилих приміщень загальною площею 577,33 кв.м., розташованих у будинку за адресою: бульвар Лесі Українки, 26, у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди.

Позов обґрунтований тим, що договір оренди нерухомого майна №7604 від 09.11.2016, укладений з ТОВ "Лаян Віннер", припинив свою дію у зв`язку із закінченням його строку, проте, відповідач продовжує користуватися орендованим приміщенням, не маючи на це відповідної правової підстави.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/16150/19 позов задоволено.

Вирішено виселити у примусовому порядку Товариство з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер" з нежитлових приміщень площею 577,33 кв.м., за адресою: бульвар Л. Українки, 26 у місті Києві.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву 1 921,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди відповідач (орендар), отримавши у межах місячного строку після його закінчення - 18.10.2019 лист орендодавця №30-06/8330 від 16.10.2019 про закінчення терміну дії договору та вказівку на неможливість його продовження, зобов`язаний повернути об`єкт оренди за актом прийому-передачі балансоутримувачу, що відповідачем виконано не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 23.09.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою (вх. №09.1-04.1/6860/20 Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020), в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-апелянт не погоджується з висновками суду про його належне повідомлення про закінчення терміну дії договору та заперечення проти продовження договору оренди, посилаючись на те, що відповідач не отримував вказаний лист, вказує на відсутність доказів його вручення відповідачу;

-з єдиного долученого позивачем до позовної заяви повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що лист №30-06/8330 від 16.10.2019 було направлено не орендарю, а балансоутримувачу, факт отримання такого документа відповідач заперечує;

-докази отримання відповідачем рекомендованого листа з описом вкладення за №630 в матеріалах справи відсутні;

-лист №30-06/8330 від 16.10.2019 підписаний не уповноваженою особою (першим заступником начальника Регіонального відділення ФДМУ Новіковим Р.М.), доказів наявності таких повноважень у вказаної особи суду першої інстанції подано не було, а тому не може бути доказом заперечень орендодавця проти продовження договору оренди;

-за вказаних обставин, з врахуванням приписів ст.764 ЦК України та ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», апелянт вважає спірний договір поновленим на тих самих умовах на той самий строк, а посилання позивача на не виконання відповідачем спірного договору оренди у зв`язку з несплатою орендної плати, яка була стягнута за рішенням суду у справі №910/9051/19, вважає таким, що не має правового значення для поновлення договору оренди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на закінчення терміну дії договору, належним чином оформлену та надіслану відповідачу заяву про відмову в продовження строку дії договору на наступний термін, наявність у Новікова Р.М. повноважень на підписання такої заяви.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 12.11.2020.

12.11.2020 розгляд справи №910/16150/19 не відбувся у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б. у відпустці.

Після виходу суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б. з відпусток, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 розгляд справи призначено на 21.01.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 відкладено розгляд справи на 18.02.2021 у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, яке було обґрунтовано неможливістю забезпечити явку представника в судове засідання через хворобу адвоката відповідача на пневмонію.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.02.2021 заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 18.02.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

18.02.2021 до канцелярії суду представником відповідача - адвокатом Ямковим В.І. було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що адвокат продовжує хворіти на COVID-19, а забезпечити явку іншого представника відповідач не має можливості.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, посадові особи відповідача в судове засідання не з`явились без поважних причин, явку іншого свого представника не забезпечили, судова колегія відхилила клопотання представника відповідача - адвоката Ямкового В.І. та вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

09.11.2016 р. між РВ ФДМУ по місту Києву (орендодавець) та ТОВ "Лаян Віннер" (орендар) був укладений договір нерухомого майна, що належить до державної власності №7604 (далі - договір). Відповідно до умов цього договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення площею 577,33 кв.м., за адресою: бульвар Л. Українки, 26, що перебуває на балансі ДП УДНДІПМ «Дніпроміст» ім. Ю. М. Білоконя у місті Києві та передається для розміщення приватного закладу охорони здоров`я (п. 1.1, 1.2).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту передачі майна (п. 2.1 договору).

Відповідно до п.п. 3.1 - 3.3 договору орендна плата розраховується відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету міністрів України № 786 від 04.10.1995 р. та становить за базовий місяць розрахунку - серпень 2016 року 183 909,92грн. без ПДВ. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.6 договору оренди орендна плата перераховується орендарем до Державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % та 30 % відповідно щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітнім з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу.

Договір оренди є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 09.11.2016 р. по 09.10.2019 р. включно (п. 10.1). У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміни його умов після закінчення строку його дії протягом 1 місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п. 10.4).

У разі припинення дії договору оренди протягом 3 робочих днів орендар зобов`язаний передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю/балансоутримувачу. Майно вважається поверненим орендодацю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (п.п. 10.9, 10.10 договору).

На виконання умов укладеного договору оренди, позивач - РВ ФДМУ по місту Києву передав, а відповідач - прийняв у користування приміщення, які перебувають на балансі ДП УДНДІПМ «Дніпроміст» ім. Ю. М. Білоконя, загальною площею 577,33 кв.м., розташовані у будинку за адресою: бульвар Лесі Українки, 26, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення від 09.11.2016.

Судом встановлено, що у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди орендодавець у межах місячного строку після його закінчення - 18.10.2019 листом № 30-06/8330 від 16.10.2019 повідомив орендаря про закінчення терміну дії договору та вказав на неможливість його продовження, також просив ТОВ "Лаян Віннер" повернути об`єкт оренди за актом прийому-передачі балансоутримувачу. Відповідач указаний лист отримав, однак, залишив його без відповіді та об`єкт оренди не повернув.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно із частинами першою та другою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також передбачені у статті 764 ЦК України, якою визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

У справі, що розглядається, орендоване майно є державним, а тому на ці правовідносини поширюється також дія Закону № 2269-XII, який регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна підприємств, установ та організацій, що перебувають у комунальній власності, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в комунальній власності, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває у комунальній власності.

Так, відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

За частиною третьою статті 17 Закону № 2269-XII після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Водночас за частиною другою цієї ж статті у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відсутність такого заперечення як в силу статті 764 ЦК України, так і за приписами частини другої статті 17 Закону № 2269-XII, може мати прояв у «мовчазній згоді» і в такому випадку орендар саме в силу закону (а не за власною ініціативою в порядку частини третьої статті 17 Закону № 2269-XII) може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.

Разом з тим, орендуючи спірне майно, відповідач діє як суб`єкт господарювання в межах господарських правовідносин, забезпечуючи себе необхідними матеріально-технічними ресурсами.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства (частина друга статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Обов`язковою передумовою здійснення господарської діяльності є державна реєстрація суб`єкта господарювання, що забезпечує реалізацію принципів публічності, загальновідомості і достовірності даних про господарюючих суб`єктів; відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу підприємця, як місцезнаходження (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем).

Здійснюючи підприємницьку діяльність, підприємець вступає у повсякденні відносини з іншими суб`єктами господарської діяльності, а тому останні можуть потребувати оперативної взаємодії з підприємцем у господарській діяльності, зокрема задля проведення переговорів, співпраці у здійсненні прав та виконанні обов`язків, вчинення односторонніх правочинів, можливості обміну інформацією за договором. Звідси, зокрема, випливає обов`язок підприємця забезпечити доступність власних контактів, у тому числі можливість звернення до підприємця письмово в розумний строк.

Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 зазначає, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 ЦК України та частині другій статті 17 Закону № 2269-XII, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Відповідно до частини першої статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже, негативні наслідки неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця.

У даній справі Фонд належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши йому заяву рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністру України № 270 від 5 березня 2009 року.

Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю за наданими орендарем реквізитами відповідно до встановлених обставин справи свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Як вбачається з п. 10.1 договору сторони визначили термін дії договору - по 09.10.2019, отже, починаючи з 10.10.2019, договір оренди є припиненим.

Також у договорі сторони домовились, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом 3 робочих днів повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу за актом приймання-передавання майна (п. 10.9 договору).

Отже, задовольняючи позов, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що договір оренди є припиненим відповідно до частини другої статті 26 Закону України № 2269-XII, за якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, а тому у відповідача виник обов`язок повернути орендоване майно, а оскільки він відмовляється це зробити, відповідач має бути в примусовому порядку виселений з орендованого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Щодо доводів апелянта про відсутність доказу отримання заяви №30-10/8330 від 16.10.2019 про припинення чинності договору оренди, колегія суддів зазначає наступне.

Спірний договір оренди було укладено на 2 роки 11 місяців, що діяв з 09 листопада 2016 по 09 жовтня 2019 року включно (п.10.1 договору).

Відповідно до п.10.6 договору, ч.2 ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч.2 ст.291 ГК України, його чинність припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п.10.4 договору) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміни його умов після закінчення строку його дії протягом 1 місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Зі змісту статей 759, 763 та 764 ЦК України, частини 2 статті 291 ГК України, частини 2 статті 17 та частини 2 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий саме строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Наявність згоди орендодавця на продовження договору оренди є ознакою договірної свободи, визначеною ст.627 ЦК України, оскільки елементом свободи договору є також право сторони визначати спосіб використання належного їй майна та за соєю згодою змінювати, розривати або продовжувати на новий строк дію договору. А тому, в разі відсутності у орендодавця наміру передати майно в оренду та за умови дотримання передбаченого ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку, договір оренди є припиненим у зв`язку з закінченням терміну, на який його було укладено.

Якщо на дату закінчення строку договору і протягом місяця після закінчення цього строку мали заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Таким чином, можливість продовження дії договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах законодавець поставив у залежність, зокрема, від відсутності волевиявлення однієї із сторін про припинення цього договору у зв`язку з закінченням терміну його дії, та визначив, що таке виявлення має відбутися у відповідні строки.

У контексті наведених норм про припинення договору оренди будь-якій стороні договору достатньо заявити протягом місяця після закінчення терміну дії договору.

Тому, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди без врахування того, чи отримано іншою особою таку заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку орендодавця доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, зокрема, в порядку ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а передбачений лише обов`язок довести факт належного направлення такого повідомлення - заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

З огляду на викладене, безпідставними є посилання апелянта на той факт, що орендодавець повинен доводити факт отримання заяви про припинення чинності договору оренди №7604 від 09.11.2016.

У зв`язку з закінченням 09.10.2019 терміну дії договору №7604 від 09.11.2016, регіональним відділенням ФДМУ по м.Києву була скерована заява №30-06/8330 від 16.10.2019 про припинення чинності спірного договору оренди, якою було відмовлено ТОВ «Лаян Віннер» у продовженні строку дії договору на наступний термін, про що свідчать наявні у справі докази.

Вказана заява була надіслана ТОВ «Лаян Віннер» за адресою: м.Київ, вул. Степана Бандери, 16-а, 18.10.2019 та вручена уповноваженій особі відповідача 22.10.2019, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення відправлення за №388 (а.с.16, 16 (зворот),17), а також списком згрупованих внутрішніх листів за 18.10.2019, накладної та чеку Укрпошти про відправку поштового відправлення за №630.

Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю за наданими орендарем реквізитами відповідно до встановлених обставин справи свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду щодо відступу від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила наступне:

« 6.34. У постанові від 23 квітня 2019 року у справі № 904/2997/18 про визнання договору оренди нерухомого майна продовженим на той самий строк на тих самих умовах Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав таке:

«Відповідач направляв на адресу позивача заяву від 23 травня 2018 року (що підтверджується описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком), у якій повідомив про припинення договору у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, та просив негайно звільнити орендоване приміщення і передати його за актом приймання-передачі.

Поштове відправлення не було вручене позивачу та 13 липня 2018 року повернуте органом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Суд апеляційної інстанції з огляду на те, що на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку було відсутнє заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк (заява від 23 травня 2018 року не була вручена позивачу та повернута органом поштового зв`язку відправнику), дійшов правомірного висновку, що договір оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад, укладений між сторонами, не є припиненим».

6.35. Ураховуючи висновки, викладені в цій постанові, Велика Палата Верховного Суду вбачає необхідність відступити від висновку Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 23 квітня 2019 року у справі № 904/2997/18, зазначивши, що негативні наслідки неодержання орендарем (у тому числі фізичною особою-підприємцем) звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря (у тому числі на фізичну особу-підприємця), а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

6.36. Щодо висновків, викладених Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постановах від 3 квітня 2019 року у справі № 911/928/18, від 5 червня 2018 року у справі № 904/7825/17, від 12 червня 2018 року у справі № 910/15387/17, від 29 травня 2018 року у справі № 923/854/17, на які також покликався суд в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то з аналізу їх змісту вбачається, що постанови в цих справах ухвалені за різних установлених судами обставин і питання щодо продовження договору оренди у зв`язку з неотриманням орендарем кореспонденції, направленої належним чином, не було предметом дослідження суду».

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на наявність підстав для визнання спірного договору поновленим на тих самих умовах та на той самий строк.

Щодо доводів апелянта про підписання заяви №30-10/8330 від 16.10.2019 про припинення чинності договору не уповноваженою особою, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом Регіонального відділення ФДМУ по м.Києву від 03.09.2019 №226-К «Про тимчасове підпорядкування структурних підрозділів регіонального відділення ФДМУ та розподіл функціональних обов`язків» Першому заступнику начальника Регіонального відділення Новікову Руслану Миколайовичу, зокрема, підпорядкований відділ по роботі з орендодавцями та контролю за договорами оренди державного та військового майна.

Відповідно до п.4.1 вказаного наказу Перший заступник начальника Регіонального відділення Новіков Руслан Миколайович вчиняє дії, підписує та візує документи, накази та листи за напрямками підпорядкування структурних підрозділів.

Начальнику Регіонального відділення Меденцеву М.А. було підпорядковано лише юридичний відділ, відділ управління персоналом, відділ контрольно-аналітичної роботи та зв`язків з громадкістю, відділ контролю за виконанням договірних відносин та використання державного майна, відділ діловодства та контролю, сектор внутрішньої безпеки та запобігання корупції та головний спеціаліст внутрішнього аудиту.

Отже, контроль за договором оренди №7604 від 09.11.2016 та підготовка листа №30-10/8330 від 16.10.2019 є напрямком відділу по роботі з орендодавцями та контролю за договорами оренди державного та військового майна.

З огляду на викладене, посилання апелянта на те, що Новіков Руслан Миколайович не мав права підписувати лист №30-10/8330 від 16.10.2019, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи.

У разі, якщо у відповідача виникали сумніви щодо достовірності вказаного листа, він не був позбавлений права у відповідності до ст.80 ГПК України заявляти про виключення його з числа доказів.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позов, у зв`язку з чим судом було розглянуто справу за наявними у ній матеріалами.

Заперечення орендаря з приводу порушення порядку здійснення повідомлення позивачем є безпідставними, а зміст апеляційної скарги свідчить про помилкове сприйняття відповідачем правового інституту пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульованого положеннями статті 764 ЦК України, частини другої статті 17 Закону № 2269-XII, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору.

Крім того, суд оцінив посилання позивача на те, що орендар - ТОВ "Лаян Віннер" неналежним чином виконував договір оренди № 7604 від 09.11.2016 р., орендну плату у період з січня 2018 по травень 2019 не сплачував, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість, яка у подальшому була стягнута рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/9051/19, яке набрало законної сили.

Суд дійшов вірного висновку, що вказані обставини можуть бути самостійною підставою для розірвання договору, проте, судом встановлено, що договір оренди був припинений за закінченням строку його дії, тому посилання позивача на вказані обставини обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки вони не мають значення для правильного вирішення спору.

Інші доводи апелянта не спростовують вірного по суті рішення суду про задоволення позову.

При ухваленні рішення судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статтею 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до приписів ст. ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/16150/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаян Віннер" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/16150/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі №910/16150/19 залишити без мін.

3. Матеріали справи №910/16150/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 12.04.2021 після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко