РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2021Справа №910/16733/20

За позовом Іноземного підприємства "І-АР-СІ"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс"
простягнення 1 273 589,36 грн.
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Баринова О.І.
Представники сторін:
від позивача:Оліфір К.М.
від відповідача:Гур`єва О.С., Кобець Т.М.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2020 року Іноземне підприємство "І-АР-СІ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" про стягнення 1 300 667,04 грн.

В обґрунтування позовних вимог Іноземне підприємство "І-АР-СІ" вказує, що у період з 03.02.2020 по 11.06.2020 ним належно виконувались свої зобов`язання з поставки Товариству з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" товарів згідно Договору поставки №50/Р-26181-2016 від 14.03.2016, в той час як відповідачем систематично прострочувалось виконання своїх грошових зобов`язань, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення пені у розмірі 835 635,42 грн., інфляційних втрат у розмірі 296 982,92 грн. та 3% річних у розмірі 168 048,70 грн.

У змісті своєї позовної заяви Іноземне підприємство "І-АР-СІ" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач очікує понести витрати зі сплати судового збору у розмірі 19 510,01 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2020 відкрито провадження у справі №910/16733/20; вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив; підготовче засідання призначено на 26.11.2020.

У зв`язку з неявкою представників сторін у підготовче засідання 26.11.2020, ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 відкладено підготовче засідання на 15.12.2020.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 задоволено клопотання відповідача та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 21.01.2021; встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов - до 14.01.2021 включно.

16.01.2021 засобами поштового зв`язку надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" на позовну заяву з доказами його направлення позивачу (зданий до установи поштового зв`язку 13.01.2021), в якому відповідач заперечував проти позовних вимог Іноземного підприємства "І-АР-СІ" повністю з тих підстав, що умови оплати товару погоджувались сторонами по кожній партії товару окремо - шляхом обміну електронними листами, тому Товариство з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" вказує, що Іноземним підприємством "І-АР-СІ" було невірно здійснено розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних.

25.01.2021 засобами електронного зв`язку від Іноземного підприємства "І-АР-СІ" надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказував, що сторонами у Договорі поставки №50/Р-26181-2016 від 14.03.2016 було погоджено, що доповнення до цього договору повинні укладатись у письмовій формі, в той час як електронні листи не підписані уповноваженими представниками сторін. На думку позивача, сторонами не погоджувались інші строки оплати поставленого товару ніж ті, які була погоджені у спірному договорі. В свою чергу, Іноземне підприємство "І-АР-СІ" також звернуло увагу суду, що надане відповідачем електронне листування не є належним доказом.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 запропоновано позивачу надати пояснення щодо того, як відбувалось виставлення/погодження замовлення; відкладено підготовче засідання на 11.02.2021.

09.02.2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

11.02.2021 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" надійшли заперечення проти відповіді на відзив, в яких відповідач вказує, що сторонами було встановлено строки оплати товару в замовленнях. При цьому, відповідач вказує, що обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні.

11.02.2021 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких відповідач вказує, що у електронному листуванні сторонами погоджувались строки оплати на умовах відтермінування платежу на 45 та на 60 календарних днів.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 11.02.2021 долучено до матеріалів справи доповнення до відзиву та заперечення на відповідь на відзив; долучено подані відповідачем 09.02.2021 докази до матеріалів справи; запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо формування замовлення у строк - до наступного підготовчого засідання; встановлено відповідачу строк для надання доказів оплати, а позивачу для надання доказів поставки в межах договору - до наступного підготовчого засідання; оголошено перерву в підготовчому засіданні до 23.02.2021.

22.02.2021 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач вказує, що його працівники безпосередньо на складі Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" приймали товар від позивача, та викладено власний розрахунок штрафних санкцій з урахуванням строків оплати, які погоджувались сторонами в електронному листуванні.

22.02.2021 засобами електронного зв`язку від Іноземного підприємства "І-АР-СІ" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог та залишення частини позовних вимог без розгляду, в якій позивач просив залишити без розгляду частину вимог у загальному розмірі 27 077,68 грн.

22.02.2021 засобами електронного зв`язку від Іноземного підприємства "І-АР-СІ" надійшли пояснення щодо заперечень проти відповіді на відзив, в якій позивач вказує, що замовлення на поставку в будь-якій формі не відносяться до первинної бухгалтерської (фінансової) документації, строк зберігання якої регламентовано законодавством України. В той же час, поставка товару здійснювалась на підставі Договору поставки №50/Р-26181-2016 від 14.03.2016. Також позивач зазначає, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, а електронний лист без накладення на нього електронного підпису не може бути прийнято як допустимий доказ.

23.02.2021 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 долучено додаткові пояснення з доказами до матеріалів справи; прийнято зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову; запропоновано сторонам надати пояснення з приводу електронного листування, а також свої міркування щодо призначення у справі судової експертизи; оголошено перерву в підготовчому засіданні до 04.03.2021.

04.03.2021 засобами електронного зв`язку від Іноземного підприємства "І-АР-СІ" надійшли пояснення, в яких позивач вказує, що строки оплати товару були погоджені сторонами у п. 3.3.1 спірного договору, реквізити договору вказувались в рахунках на оплату, натомість зазначення у видаткових накладних реквізитів договору не є обов`язковим. Крім того, позивач вказує про відсутність повноважень у осіб, якими здійснювалось електронне листування на зміну строку оплати товару, встановленого у спірному договорі.

04.03.2021 у підготовчому засіданні представником відповідача було подано додаткові пояснення, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" пропонувало суду оглянути оригінали електронних доказів в судовому засіданні шляхом надання доступу до електронної пошти. Також відповідач звертав увагу суду, що домени учасників електронної переписки належать сторонам та відповідно переписка велась із офіційних поштових скриньок Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" та Іноземного підприємства "І-АР-СІ".

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 долучено до матеріалів справи пояснення позивача та пояснення відповідача (докази долучені до них) в частині питання про електронне листування, оскільки судом було запропоновано надати такі пояснення; залишено пояснення відповідача та докази долучені до них в частині листування без розгляду, оскільки позивачем порушено строки подання таких доказів; закрито підготовче провадження у справі; встановлено порядок дослідження доказів - в порядку їх розміщення в матеріалах справи; запропоновано відповідачу надати суду носій з доступом до мережі Інтернет для дослідження електронних доказів, а позивачу - пояснення осіб, які є адресатами у відповідному електронному листуванні; призначено розгляд справи по суті на 25.03.2021.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 оголошено в судовому засіданні перерву 5 хвилин, надано позивачу час для здійснення розрахунку своїх позовних вимог; оголошено перерву в судовому засіданні до 26.03.2021 для надання учасникам справи часу підготувати розрахунки заявлених вимог.

В судове засідання 26.03.2021 представники сторін з`явились, надали пояснення по суті спору, за змістом яких представник позивача позовні вимоги (з урахуванням зменшення розміру позовних вимог) підтримав та просив їх задовольнити, а представники відповідача визнали частину позовних у відповідності до складеного відповідачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат, а в іншій частині в задоволенні позовних вимог просили відмовити.

В судовому засіданні 26.03.2021 судом було досліджено електронні докази шляхом їх перевірки при безпосередньому доступі до електронної пошти в мережі Інтернет.

В судовому засіданні 26.03.2021 судом завершено розгляд справи №910/16733/20 по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2016 між Іноземним підприємством "Матрікс-Про" (після перейменування - Іноземне підприємство "І-АР-СІ") (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" (покупець) укладено договір поставки №50/Р-26181-2016 (надалі - Договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник, здійснюючи оптову торгівлю непродовольчими товарами, поставляє та передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товар згідно з умовами цього договору. Найменування, ціна за одиницю товару та кількість товару, що поставляється за цим договором, визначаються у накладних на товар, що додаються та є невід`ємними частинами цього Договору, прирівнюються сторонами до специфікації та мають її силу.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що покупець здійснює вибірку товару з асортименту, наявного на складі постачальника, та направляє постачальнику замовлення на поставку товару, користуючись електронною формою. Замовлення може надаватись постачальнику не менше ніж за 10 робочих днів до запланованої дати поставки товару. Надіслання замовлення здійснюється в електронній формі, для чого постачальник надає покупцю доступ на сайт постачальника. Підтвердження замовлення постачальником (часткове підтвердження, непідтвердження) здійснюється по факсу або по електронній пошті, що сторони вважають письмовою формою відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України та визнають належним доказом у разі виникнення спору. Підтвердження замовлення постачальником може також здійснюватися шляхом прийняття його до виконання.

Згідно п. 2.2 Договору товар поставляється і передається у власність покупцю вільним від усіх і будь-яких зобов`язань і обтяжень перед третіми особами (включаючи сплату обов`язкових платежів, податків, мита). Поставка товару за цим договором здійснюється на умовах EXW міжнародних правил тлумачення торгових термінів Інкотермс в редакції 2010 року, а саме: "Франко завод - склад постачальника", який на момент підписання договору знаходиться за адресою: м. Київ, вулю Марка Вовчка, 18-а, шляхом самовивозу товару покупцем зі складу постачальника транспортом покупця та за його рахунок.

У пункті 3.1 Договору ціна на товар, що є предметом даного договору, вказується у прайс-листку постачальника, який доводиться до відома покупця в електронній формі. Сторони визначають, що ціна на товар, вказана у прайс-листку який є чинним на дату укладення цього договору, є попередньою і може змінюватися постачальником в залежності від показників, які обумовлюють ціну товару. Ціна на товар, який поставляється згідно із цим договором, остаточно узгоджується та вказується у відповідних видаткових накладних на товарно-матеріальні цінності. Ціна товару, який входить у партію поставки, вважається такою, щодо якої сторонами досягнуто згоди, коли вона зазначена сторонами у видатковій накладній на поставку відповідної партії товару. Зміна остаточно узгодженої сторонами ціни товару після його поставки покупцю не допускається, якщо інше не погоджене сторонами, шляхом підписання окремого додатку чи додаткової угоди чи специфікації.

Відповідно до п. 3.3 Договору оплата товару, що поставляється за цим договором, здійснюється на таких умовах:

3.3.1 покупець зобов`язаний оплатити кожну партію товару поставленого йому за цим договором протягом 30 календарних днів з дати передачі йому товару.

3.3.2 сторони домовились, що у разі будь-якого порушення з вини покупця умов здійснення розрахунку за цим договором, постачальник має право надалі припинити поставку товару покупцю на умовах відстрочення платежу та вимагати здійснення покупцем попередньої оплати товару у розмірі, визначеному постачальником, в тому числі і 100% попередньої оплати товару. В такому разі покупець зобов`язаний оплатити товар протягом 5 робочих днів з дати отримання письмового повідомлення постачальника, направленого по факсу або по електронній пошті з одночасним направленням засобами поштового зв`язку.

3.3.3 покупець зобов`язаний своєчасно здійснювати розрахунок за товар. Оплата виконується шляхом безготівкового перерахунку сум, вказаних у видаткових накладних, за відповідну партію товару, на рахунок постачальника, зазначений у тексті цього договору, або в інший спосіб, окремо узгоджений сторонами, та не заборонений чинним законодавством України.

3.3.4 у разі наявності заборгованості покупця за поставлений йому постачальником товар, кошти, що надходять на рахунок постачальника, зараховуються на погашення такої заборгованості по мірі утворення останньої і не є попередньою оплатою за здійснення поставок наступних партій товару.

3.3.5 ціни на товар встановлюються у національній валюті України та повинні враховувати суму податку на додану вартість.

Пунктом 5.5 Договору передбачено, що у випадку прострочення оплати товару покупцем відповідно до п. 3.3.1 пункту 3.3 цього договору, покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки, завдані простроченням, та сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення оплати товару.

Договір набуває чинності у дату його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019, але не раніше повного виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому. Сторони домовилися, що у випадку, якщо за один місяць до зазначеної дати постачальник письмово не заявить про намір розірвання договору, то договір автоматично (без укладення додаткової угоди) продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах. Кількість пролонгацій необмежена. Якщо інше не передбачено цим договором, будь-які зміни до цього договору або додатків до нього чинні, лише якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін (п. 6.1 Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 28.12.2017).

Згідно пункту 9.1 Договору додаткові угоди, доповнення до цього договору є чинним, коли вони здійснені письмово та підписані уповноваженими представниками обох сторін. Сторони вважають письмовою формою також, згідно ст. 639 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України, обмін листами, телеграмами, телефонограмами, повідомленнями електронною поштою та іншими телекомунікаційними засобами, підписаними стороною, яка їх насилає та погодженими іншою стороною аналогічним шляхом або шляхом прийняття до виконання письмового замовлення. Днем отримання повідомлень за цим договором є: при направленні повідомлення нарочним - день вручення такого повідомлення відповідній стороні, при направленні факсимільним, телеграфним, електронним зв`язком - день відправлення повідомлення, при направленні поштою - день закінчення терміну доставки кореспонденції поштовим зв`язком, згідно з чинними правилами.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем у період з 03.02.2020 по 11.06.2020 Іноземним підприємством "І-АР-СІ" було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" товар на загальну суму 21 742 796,73 грн.

В свою чергу, позивач також вказує, що відповідачем з простроченням було оплачено поставлений товар.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями Іноземного підприємства "І-АР-СІ" про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" пені у розмірі 818 346,27 грн., 3% річних у розмірі 165 061,47 грн. та інфляційних втрат у розмірі 290 181,62 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Натомість відповідач вказує, що за його розрахунками за порушення грошових зобов`язань за договором з нього підлягає стягненню пеня у розмірі 806 025,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 168 150,12 грн. та 3% річних у розмірі 98 555,98 грн.

Відмінність у розрахунках сторін в основному полягає у тому, що при визначенні дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх грошових зобов`язань, сторони виходили з різних строків відтермінування платежу за поставлений товар, а саме: позивач керувався строком, встановленим Договором, - 30 календарних днів з дати передачі йому товару, а відповідач керувався строками, які погоджувались сторонами у електронному листуванні щодо поставки кожної окремої партії товару, - 45 або 60 календарних днів.

В свою чергу, сторонами не заперечуються обставини виконання позивачем свого зобов`язання з поставки товару у визначених Іноземним підприємством "І-АР-СІ" обсягах та вартості, обставини оплати відповідачем товару з простроченням.

Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі входить питання визначення строку, протягом якого відповідач повинен був оплачувати товар.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку).

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підпунктом 3.3.1 пункту 3.3 Договору передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити кожну партію товару поставленого йому за цим договором товару протягом 30 календарних днів з дати передачі йому товару.

Попри наведене відповідач стверджує, що строки оплати по переважній більшості партій товару обумовлювалась сторонами у електронному листуванні щодо замовлення та складали 45 або 60 календарних днів з дати передачі товару. Якщо ж сторонами не обумовлювався окремо у листуванні строки оплати по певній партії товару, то такий строк визначався п. 3.3.1 Договору.

Надаючи правову оцінку даним твердженням сторін, судом враховано наступне.

Товариством з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" було надано суду роздруківки електронного листування, яке здійснювалось із поштових серверів із наступними доменними іменами другого рівня в домені .UA - "ttt.ua" та "erc.ua".

У статті 1 Закону України "Про телекомунікації" зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" використовує домен "ttt.ua" на підставі договору про використання доменного імені від 01.03.2015, укладеного із особою, якій належить право на відповідне доменне ім`я - ОСОБА_1 .

Доменне ім`я "erc.ua" належить Акціонерному товариству "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Форінт", який в свою чергу є засновником Іноземного підприємства "І-АР-СІ".

Водночас, використання Іноземним підприємством "І-АР-СІ" поштового серверу із доменним іменем другого рівня в домені .UA "erc.ua" підтверджується направленням позивачем в особі директора ОСОБА_2 із електронної пошти, яка знаходиться на сервері із доменним ім`ям erc.ua, вимоги №1 від 11.09.2019 та вимоги №2 від 01.10.2019.

При цьому, представник позивача використання Іноземним підприємством "І-АР-СІ" поштового серверу із доменним іменем другого рівня в домені .UA "erc.ua" не заперечував, як і направлення директором позивача вказаних вимог, однак вказував, що дані вимоги не стосуються предмету спору, оскільки стосувались заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" за попередній період.

Однак, направлення керівником позивача відповідачу вимог шляхом електронного листування із поштового серверу із доменним іменем другого рівня в домені .UA "erc.ua", свідчить про: 1) визнання позивачем такого способу комунікації як електронне листування; 2) використання позивачем електронної пошти, яка знаходиться на сервері із доменним ім`ям erc.ua; 3) наявність у відповідача обґрунтованих підстав розраховувати, що одержані від позивача листи із електронної пошти, яка знаходиться на сервері із доменним ім`ям erc.ua, мають статус офіційного листування між сторонами уповноваженими представниками.

Крім того, сторонами визнається, що відповідач здійснював замовлення товару за допомогою електронного листування.

Також на запитання суду представник відповідача стверджував, що рахунки на оплату товару надсилались електронною поштою, в той час як представник позивача стверджував про те, що рахунки на оплату передавались Товариству з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" разом із товаром.

При цьому, представник позивача не зміг пояснити зазначення в рахунках на оплату (який за його твердженнями передавався разом із товаром), що останній підлягає оплаті протягом 1 дня, з огляду на визначений п. 3.3.1 Договору тридцяти денний строк оплати товару.

Відсутність обґрунтованої відповіді на дане питання надає суду підстави для висновку про те, що твердження представника відповідача щодо пересилання таких рахунків електронною поштою є більш вірогідними, ніж твердження представника позивача про передання їх відповідачу разом із товаром.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" посилається на усталеність вказаного способу досягнення домовленостей між сторонами щодо обсягів поставки товару, його вартості та строків оплати кожної окремої партії товару. Адже інші (які не входять до спірного періоду) поставки товару також починались із електронного листування, але завжди закінчувались оформленням первинної бухгалтерської документації та оплатою товару з урахуванням погодженого у електронних листах строку оплати.

Зокрема, як вбачається із долучених до вимог №1 від 11.09.2019 та №2 від 01.10.2019 (підписаних керівником позивача) розрахунків пені, Іноземне підприємство "І-АР-СІ" здійснювало розрахунки пені виходячи з того, що певні партії товару повинні були бути оплачені відповідачем на умовах відтермінування платежу на 30, 45, 60 календарних днів.

Тобто, позивачем в особі керівника у попередній період визнавалось погодження між сторонами в електронному листуванні інших строків оплати товару, ніж передбачений п. 3.3.1 Договору.

Іноземним підприємством "І-АР-СІ" абсолютно не заперечується зміст поданих ТОВ "СВП Плюс" доказів. Позивач фактично зводить свої заперечення лише до тих обставин, що оскільки електронне листування не підписане електронними цифровими підписами, то відповідно погоджені у листах умови поставки товару не можуть змінювати умови Договору, а також позивач стверджував, що вказані докази не можуть використовуватися, виключно внаслідок своєї електронної форми.

Щодо заперечень позивача про неналежність наданих відповідачем доказів внаслідок їхньої електронної форми, суд зазначає, що відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до приписів статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно з частиною першою статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства та здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20.

Оскільки позивачем було поставлено під сумнів подані відповідачем паперові копії електронних доказів (електронне листування), судом в судовому засіданні 26.03.2021 було досліджено оригінали електронних доказів шляхом безпосереднього доступу до електронної переписки сторін в мережі Інтернет та встановлено, що електронними листами підтверджуються обставини здійснення електронного листування між сторонами щодо умов поставки товару, які є відмінними від умов Договору.

Таким чином, електронними доказами - електронним листуванням підтверджується факт обміну між сторонами інформацією з приводу замовлення товару, погодження обсягів поставки товарів, вартості товарів, умов поставки товару, строку оплати певних партій товару, а також обсягів заборгованості відповідача перед позивачем та графіку її погашення.

Зокрема, судом встановлено, що Договір передбачав поставку товарів на умовах самовивозу відповідачем товару зі складу позивача, натомість представник відповідача стверджував, що переважна більшість поставок (98%) доставлялась позивачем на склад Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" за адресою місцезнаходження останнього.

На підтвердження своєї правової позиції з приводу місця поставки товару відповідачем було долучено до матеріалів справи довіреності на одержання товарно-матеріальних цінностей, які були видані Товариством з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" на комірників (працівників відповідача на складі відповідача).

Щодо доводів позивача, що вказане електронне листування не може змінювати умов Договору, то суд зазначає, що згідно пункту 9.1 Договору додаткові угоди, доповнення до цього договору є чинним, коли вони здійснені письмово та підписані уповноваженими представниками обох сторін. Сторони вважають письмовою формою також, згідно ст. 639 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України, обмін листами, телеграмами, телефонограмами, повідомленнями електронною поштою та іншими телекомунікаційними засобами, підписаними стороною, яка їх насилає та погодженими іншою стороною аналогічним шляхом або шляхом прийняття до виконання письмового замовлення. Днем отримання повідомлень за цим договором є: при направленні повідомлення нарочним - день вручення такого повідомлення відповідній стороні, при направленні факсимільним, телеграфним, електронним зв`язком - день відправлення повідомлення, при направленні поштою - день закінчення терміну доставки кореспонденції поштовим зв`язком, згідно з чинними правилами.

Тобто, умови пункту 9.1 Договору передбачають, що листування повідомленнями електронною поштою прирівнюються сторонами до письмової форми.

Частиною 1 статті 181 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Отже, враховуючи наявність у відповідача підстав для обґрунтованих сподівань, що електронні листи, які надходять із електронної пошти, яка знаходиться на сервері із доменним ім`ям erc.ua, мають статус офіційного листування між уповноваженими працівниками (представниками) сторін (з огляду на виконання позивачем погоджених сторонами умов поставки, зокрема, місця поставки, а також одержання вимог від керівника позивача у такий же спосіб); передбачення сторонами у п. 9.1 Договору, що листування повідомленнями електронною поштою прирівнюються сторонами до письмової форми; суд приходить до висновку, що між сторонами склалась усталена практика (звичай) взаємовідносин, згідно якої погодження сторонами умов поставки товарів (в т.ч. строку його оплати) здійснювалось сторонами у електронному листуванні.

При цьому, на питання суду щодо звичайної практики комунікації між сторонами і погодження умов договору (зокрема, щодо погодження сторонами найменування/номенклатури товару, який має бути поставлений позивачем) представник позивача не навів жодної чіткої та зрозумілої відповіді, незважаючи на те, що найменування товару є істотною умовою договору поставки навідміну від строку оплати такого товару.

Крім того, відсутність чіткої відповіді представника позивача на поставлене судом питання та неможливість пояснити комунікацію сторін не узгоджується із п. 2.1 Договору, у відповідності до якого підтвердження замовлення постачальником (часткове підтвердження, непідтвердження) здійнюється по факсу або по електронній пошті, що сторони вважають письмовою формою відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України та визнають належним доказом у разі виникнення спору.

До того ж, твердження представника позивача щодо того, що будь-які зміни до цього договору або додатків до нього чинні, лише якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін, спростовуються п. 6.1 Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 28.12.2017, в якому зазначено про те, що дане правило застосовується якщо інше не передбачено цим договором, в той час як у п.п. 2.1, 9.1 Договору сторонами було погоджено такий вид комунікації як електронне листування та прирівняно його до письмової форми.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Враховуючи всі доказам та доводам сторін у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування "вірогідності доказів" суд приходить до висновку, що дійсно, сторонами щодо певних партій поставки товару у електронному листуванні погоджувались інші строки оплати товару, ніж був визначений у п. 3.3.1 Договору.

Щодо тверджень позивача про відсутність у осіб, які здійснювали електронне листування від імені Іноземного підприємства "І-АР-СІ" з Товариством з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" на зміну умов оплати товару, то суд зазначає, що, по-перше, у відповідача були наявні підстави вважати, що такі особи були повноважними на вчинення таких дій, оскільки керівником Іноземного підприємства "І-АР-СІ" у попередній період визнавалась зміна строків оплати товару (зміна строків врахована у вимогах керівника позивача про сплату заборгованості за попередній період).

По-друге, як вбачається із електронного листування частина електронних листів була адресована до відома керівника Іноземного підприємства "І-АР-СІ", проте жодних доказів висловлення керівником заперечень щодо погодження його працівниками інших строків оплати, ніж визначені у п. 3.3.1 Договору, матеріали справи не містять.

По-третє, якщо керуватись логікою представника позивача, то працівники Іноземного підприємства "І-АР-СІ" не були уповноважені на погодження номенклатури (назви), кількості та вартості товару, однак позивачем здійснювалась поставка погодженого ними в електронному листуванні товару відповідачу, що свідчить про схвалення Іноземним підприємством "І-АР-СІ" вчинених його працівниками правочинів по кожній партії товару.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що певні партії товару повинні були бути оплаченими відповідачем на умовах відтермінування платежу на 45 та 60 календарних днів.

Попри наведене, відповідачем було оплачено товар із простроченням як строку, встановленого п. 3.3.1 Договору, так і строків оплати, погоджених сторонами у електронному листуванні.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.5 Договору передбачено, що у випадку прострочення оплати товару покупцем відповідно до п. 3.3.1 пункту 3.3 цього договору, покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки, завдані простроченням, та сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення оплати товару.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З наведеного пункту Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір пені (подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня), порядок нарахування пені (від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати товару), однак не визначено строк такого нарахування, а відтак у відповідності до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України строк нарахування пені обмежується піврічним терміном.

Попри наведене, із розрахунку позивача вбачається, що ним заявлено до стягнення пеню, яка нарахована в межах піврічного терміну з дат прострочення платежів, однак Іноземним підприємством "І-АР-СІ" невірно визначено дати, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань, оскільки ним не враховано визначені в електронному листуванні строки оплати товару.

Суд, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені з урахуванням визначених позивачем сум заборгованості, встановлених судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань, та дат, до яких є правомірним нарахування пені, дійшов висновку, що правомірним є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" пені у розмірі 539 319,29 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням визначених позивачем сум заборгованості, встановлених судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань, та дат, до яких є правомірним нарахування пені, дійшов висновку про обґрунтованість вимог Іноземного підприємства "І-АР-СІ" про стягнення 3% річних у розмірі 98 555,98 грн. та інфляційних втрат у розмірі 168 150,12 грн.

В іншій частині заявлені до стягнення інфляційні втрати, 3% річних та пеня не підлягають задоволенню, оскільки обраховані невірно з огляду на невірне визначення позивачем дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань.

Суд не вбачає підстав для зменшення неустойки, оскільки стягнутий судом розмір пені - 539 319,29 грн. не є значним в порівнянні із загальною вартістю поставленого товару - 21 742 796,73 грн., оплата якого була прострочена відповідачем.

Натомість, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, вирішуючи таке питання суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Передбачене статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 551 Цивільного кодексу України право суду на зменшення пені може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19.

Крім того, судом враховано, що згідно частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, суд, оцінивши в т.ч. з огляду на викладені критерій обставини даної справі та мотивування поданої відповідачем заяви не вбачає правових підстав для її задоволення та зменшення заявленої до стягнення неустойки, тим більше, враховуючи, що незважаючи на запровадження карантину по всій території України, відповідач продовжив замовляти товар у позивача у травні та червні 2020 року.

Суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) "Проніна проти України" зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Інші доводи сторін судом не досліджуються, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, позовні вимоги Іноземного підприємства "І-АР-СІ" підлягають частковому задоволенню, а з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" підлягає стягненню пеня у розмірі 539 319,29 грн., 3% річних у розмірі 98 555,98 грн. та інфляційні втрати у розмірі 168 150,12 грн.

Щодо розподілу судових витрат на оплату судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В поданій до суду позовній заяві Іноземним підприємством "І-АР-СІ" заявлено до відповідача одну вимогу майнового характеру - про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" коштів у загальному розмірі 1 300 667,04 грн.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви з вимогою майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, за подання до господарського суду даної позовної заяви про стягнення 1 300 667,04 грн. позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 19 510,01 грн.

Із платіжного доручення №2346 від 26.10.2020 вбачається, що позивачем було сплачено на подання даної позовної заяви судовий збір у розмірі 19 510,01 грн.

В той же час, позивачем було зменшено розмір позовних вимог на 27 077,68 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а відтак судовий збір у частині 406,17 грн. підлягає поверненню з державного бюджету у зв`язку зі зменшення розміру позовних вимог на суму 27 077,68 грн.

В свою чергу, на стадії підготовчого провадження відповідачем було здійснено власний розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, стягнення яких є правомірним з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" (подані у лютому 2021 року) та в подальшому визнано вимоги позивача в частині 806 025,39 грн.

Приписами частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на те, що визнання відповідачем позовних вимог мало місце на стадії підготовчого провадження шляхом надання власних розрахунків 3% річних, інфляційних втрат та пені, стягнення яких з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" є правомірним, суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті у пропорційному співвідношенні до частини визнаних відповідачем вимог, а інша частина витрат позивача по сплаті судового збору в частині визнаної вимоги у розмірі 50 відсотків покладається на відповідача.

Щодо іншої частини судового збору, то з огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Таким чином, з урахуванням прийняття судом зменшення розміру позовних вимог та часткового визнання відповідачем позовних вимог, судовий збір у розмірі 6 451,17 грн. підлягає поверненню Іноземному підприємству "І-АР-СІ" з державного бюджету, а судовий збір у розмірі 6 045,20 підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в іншій частині - судовий збір покладається на позивача у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 75, 79, 91, 126, 129, 130, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Іноземного підприємства "І-АР-СІ" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" (04074, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 18; ідентифікаційний код 37244754) на користь Іноземного підприємства "І-АР-СІ" (04073, м. Київ, вул. Марка Вовчка, буд. 18-А; ідентифікаційний код 38204199) пеню у розмірі 539 319 (п`ятсот тридцять дев`ять тисяч триста дев`ятнадцять) грн. 29 коп., 3% річних у розмірі 98 555 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 98 коп., інфляційні втрати у розмірі 168 150 (сто шістдесят вісім тисяч сто п`ятдесят) грн. 12 коп. та судовий збір у розмірі 6 045 (шість тисяч сорок п`ять) грн. 20 коп. Видати наказ.

3. Повернути Іноземному підприємству "І-АР-СІ" (04073, м. Київ, вул. Марка Вовчка, буд. 18-А; ідентифікаційний код 38204199) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 6 451 (шість тисяч чотириста п`ятдесят одну) грн. 17 коп., сплачений згідно платіжного доручення №2346 від 26.10.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи. Видати наказ.

4. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через Господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 13.04.2021.

Суддя Р.В. Бойко