ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р. Справа№ 910/12948/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.01.2021 (повне рішення складено 09.02.2021)

у справі №910/12948/20 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телко Україна"

про визнання удаваними правочинів

УСТАНОВИВ:

28 серпня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 28.08.2020 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телко Україна" (відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати удаваним правочин, а саме додаткову угоду № 1 від 01.07.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 та установити що до відносин сторін застосовуються правила щодо неустойки;

- визнати удаваним правочин, а саме додаткову угоду № 2 від 01.12.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 та установити що до відносин сторін застосовуються правила щодо неустойки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі №910/12948/20 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обставин, визначені у пункті 8.2. договору (в редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 від 01.07.2014 та № 2 від 01.12.2014) відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% за своєю правовою природою є процентами за користування чужими грошовими коштами (товарним кредитом), що нараховуються відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та не мають характеру штрафних санкцій (до яких належить неустойка), а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами (товарним кредитом).

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 у справі №910/12948/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги позивач зазначав, що оскаржувані додаткові угоди № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 до договору є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме правочинів щодо встановлення неустойки за порушення зобов`язання.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" у справі №910/12948/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/12948/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас". Розгляд справи призначено на 06.04.2021.

Відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Отже, беручи до уваги вищенаведене, після проведення колегією суддів наради головуючим суддею було оголошено вступну та резолютивну частину постанови, якою апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Як убачається із матеріалів справи, 08.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" (надалі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телко Україна" (надалі - відповідач, продавець) укладено договір № 13-07/0114 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов`язується поставити відповідно до рахунків-фактур, що являють собою невід`ємну частину договору, та товаросупроводжувальних документів продукти нафтохімічної промисловості, якість, кількість, строки поставки, умови оплати й ціна яких визначена даним договором.

Відповідно до п. 8.2. договору за несвоєчасну оплату за товар протягом терміну, від визначеної умовами даного договору дати оплати, вказаної у відповідній видатковій накладній, покупець сплачує продавцеві неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної ставки Національного банку України від вартості товару за кожний день прострочення, що нараховуються на неоплачену вартість товару.

З матеріалів справи убачається, що у додатковій угоді № 1 від 01.07.2014 до договору сторони виклали п. 8.2. договору у редакції, відповідно до якої, при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором, з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% річних від несплаченої суми за кожний день прострочення. Процент за користування товарним кредитом має бути сплачений по окремо виставленим рахункам.

Додатковою угодою № 2 від 01.12.2014 до договору сторони виклали п. 8.2 договору у редакції, відповідно до якої, при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстрочені оплати за цим договором з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 25% річних від несплаченої суми за кожний день прострочення. Процент за користування товарним кредитом має бути сплачений по окремо виставленим рахункам.

Пунктом 6.3. договору було визначено умови оплати: протягом 30 календарних днів з дати оформлення видаткової накладної за партію товару, що відвантажується на адресу покупця на суму, що не перевищує 3 000 000,00 грн.

Звертаючись із позовом ТОВ "Бровари-Пластмас" зазначало, що укладання удаваного правочину щодо сплати відсотків за договором товарного кредиту є намаганням приховати договір забезпечення зобов`язання у вигляді неустойки, та відповідно намаганням обійти заборони і обмеження, що стосуються неустойки, зокрема: право сторони на зменшення неустойки в судовому порядку (ч. 3 ст. 551 ЦК України); обмежений строк нарахування неустойки (ч. 6 ст. 232 ГК України); скорочений строк позовної давності (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України); обмежений розмір (ст. 3 Закону України "Про несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"), що призводить до безпідставного збагачення з боку відповідача та ставить позивача у вкрай обтяжливе положення.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Необхідними та обов`язковими умовами визнання недійсним правочину є настання одночасно двох юридичних фактів: наявність обставин, із якими закон пов`язує настання юридичного наслідку у вигляді недійсності правочину, а також порушення прав чи інтересів позивачів.

Статтею 203 Цивільного кодексу України установлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які установлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Отже, як уже було зазначено судом, у п. 8.2. договору установлено відповідальність покупця за порушення зобов`язання по оплаті товару та визначено, що за несвоєчасну оплату за товар протягом терміну, від визначеної умовами даного договору дати оплати, указаної у відповідній видатковій накладній, покупець сплачує продавцеві неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної ставки Національного банку України від вартості товару за кожний день прострочення, що нараховуються на неоплачену вартість товару.

Крім того, 01.07.2014 та 01.12.2014 між сторонами було укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013, якими сторони виклали п. 8.2. договору в редакції, відповідно до якої, при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором, з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% (за додатковою угодою № 2) річних від несплаченої суми за кожний день прострочення. Процент за користування товарним кредитом має бути сплачений по окремо виставленим рахункам.

Звертаюсь із позовом ТОВ "Бровари-Пластмас" указувало, що відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% (за додатковою угодою № 2) річних, передбачені оспорюваними додатковими угодами за своєю правовою природою є неустойкою (пенею), оскільки установлюється у відсотках, за порушення саме грошового зобов`язання та має триваючий характер (нараховується за кожен день прострочення), укладання оскаржуваних правочинів спрямоване на приховання договору забезпечення зобов`язання у вигляді неустойки, що є підставою для визнання їх удаваними.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 указаної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржувані додаткові угоди № 1 від 01.07.2014 та № 2 від 01.12.2014 до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 підписані сторонами та скріплені відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що укладення додаткових угод № 1 від 01.07.2014 та № 2 від 01.12.2014 до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 є відповідно правом сторін.

Підписуючи указані правочини, сторони керувалися правовими підставами, що передбачаються законодавством України, а саме вимогами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не установлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Отже, за умовами п. 8.2. договору (у редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 від 01.07.2014 та № 2 від 01.12.2014) при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором, з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% (за додатковою угодою № 2) річних від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде установлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" установлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 925/1199/18.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину.

З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Таким чином, для висновків суду про удаваність правочину, позивачем має бути доведено, що укладений договір дійсно направлений на приховування іншого правочину, який сторони фактично вчинили. Позивач має зазначити який саме правочин сторонами вчинено, а також зазначити відповідне обґрунтування невідповідності вимогам законодавства фактично вчиненого сторонами правочину.

Отже, кінцевою метою позивача у такому спорі є не тільки чи не стільки зазначення про удаваність укладеного правочину, скільки доведення перед судом справжнього волевиявлення сторін, мети вчинення фактичного правочину та невідповідності такого правочину вимогам законодавства.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17.

Частиною першою статті 694 Цивільного кодексу України унормовано, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Положеннями ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України врегульовано, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не установлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що указані положення закону відображено сторонами у вищезгаданому пункті 8.2. договору (в редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 від 01.07.2014 та № 2 від 01.12.2014).

Отже, обставини/умови, визначені у пункті 8.2. договору відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% за своєю правовою природою є процентами за користування чужими грошовими коштами (товарним кредитом), що нараховуються відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та не мають характеру штрафних санкцій (до яких належить неустойка), а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами (товарним кредитом).

Крім того судом першої інстанції було вірно зазначено, що з матеріалів справи убачається, що виконання спірного договору мало місце в період з 2017-2020 роки та не спростовано сторонами провадження, що позивач не здійснив жодної юридично значимої дії спрямованої на погодження з відповідачем питання можливості розірвання договору.

Беручи до уваги вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що у позові належить відмовити.

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас", наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про відмову у задоволенні позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду м. Києва від 26.01.2021 у справі №910/12948/20 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" на рішення Господарського суду м. Києва від 26.01.2021 у справі №910/12948/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 26.01.2021 у справі №910/12948/20 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.04.2021.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна