РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/112/21

Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Солончевої О.П., за правилами загального позовного провадження розглянуто справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясодар",

вул. Плавюка, 34, м. Тлумач, Івано-Франківська область, 78000;

вул. Гаркуші, 2, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018;

e-mail: ; e-mail: ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівський м`ясний двір",

вул. І. Франка, 1А, м. Чернігів, 14021;

e-mail: ;

предмет спору: про стягнення 267869,57грн

за участю представників сторін:

від позивача: Малетин А.Я. - адвокат, ордер на надання правничої допомоги №20/12/20 від 20.12.2020;

від відповідача: не прибув.

У судовому засіданні 07.04.2021, Господарським судом Чернігівської області, на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

03.02.2021, надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясодар" (надалі - ТОВ "М`ясодар") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівський м`ясний двір" (надалі - ТОВ "Чернігівський м`ясний двір") про стягнення 267869,57грн, з них: 245870,00грн основного боргу за товар, поставлений за договором поставки №20 від 05.10.2018 (надалі - Договір) та видатковою накладною №00000050 від 12.07.2019; 12448,44грн пені за період з 20.07.2020 по 21.12.2020, нарахованої в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на підставі п.8.4. Договору; 3112грн трьох відсотків річних за той самий період та 6439,13грн інфляційних втрат за період з серпня по грудень 2020 року, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасного розрахунку за отриманий товар.

Ухвалою від 08.02.2021 прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження в справі №927/112/21 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 03.03.2021 об 11:00; сторонам установлено процесуальні строки для подачі заяв по суті спору, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду від 08.02.2021 для подачі, в порядку статей 165, 178 ГПК України, відзиву на позов.

У межах установленого судом строку відповідачем подано відзив на позов (разом з доказами його направлення на адресу позивача), в якому проти заявлених вимог заперечив у повному обсязі зазначивши про недоведеність факту порушення договірних зобов`язань щодо розрахунків за поставлений, та отриманий ним товар, оскільки умовами договору поставки від 05.10.2018 не встановлено граничних строків по його оплаті. Відтак вважає позов передчасним. Також звертав увагу на відсутність правових підстав для нарахування штрафних санкцій за Договором за відсутності факту порушення договірних зобов`язань.

У підготовче засідання 03.03.2021 прибув повноважний представник позивача, участь якого забезпечена в режимі відеоконференції; відповідач у підготовче засідання не прибув, повноважного представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить розписка керівника відповідача на звороті даного процесуального документу.

За результатами підготовчого засідання, судом, у порядку п.3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.04.2021, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України.

За відсутністю знаків поштової оплати, відправлення кореспонденції суду тимчасово припинено, в зв`язку з чим відповідача повідомлено про закриття підготовчого провадження та призначення справи №927/112/21 до розгляду по суті на 07.04.2021, шляхом направлення ухвали суду від 03.03.2021 на його електронну адресу (e-mail: ).

При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

На офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/) опубліковано повний текст ухвали суду від 03.03.2021 у справі №927/112/21, зі змістом якої відповідач/або його представник, який обізнаний про відкриття провадження в даній справі (ухвалу суду про відкриття провадження в справі №927/112/21 отримав нарочно) міг ознайомитись в будь-який час (інформація в відкритому доступі).

01.04.2021, ухвала, винесена в порядку статей 120, 121 ГПК України, була направлена також на поштову адресу відповідача (номер поштового відправлення 201), та отримана ним 05.04.2021.

07.04.2021, у судове засідання прибув повноважний представник позивача, участь якого забезпечено в режимі відеоконференції; відповідач до суду повторно не прибув, повноважного представника не направив (без пояснення причин), будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав; про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином засобами електронного та поштового зв`язку.

Позивач скористався правом на подачу, в порядку статей 166, 184 ГПК України, відповіді на відзив та в судовому засіданні клопотав продовжити процесуальний строк на вчинення відповідних дій та залучити даний документ до матеріалів справи.

Суд, беручи до увагу, що відповідь на відзив подана позивачем на стадії підготовчого провадження та завчасно направлена відповідачу (19.03.2021), за відсутності мотивованих заперечень останнього, в порядку частини 2 статті 119 ГПК України, продовжив процесуальний строк на подання відповіді на відзив та залучив даний документ до матеріалів справи.

Позивач у відповіді на відзив проти доводів відповідача заперечував. Звертав увагу, що до правовідносин з поставки товару застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, зокрема за частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Наведена норма узгоджується з умовами п.3.1. Договору, за яким покупець мав оплатити вартість кожної партії товару по факту поставки за кінцевим місцем призначення. На думку позивача, твердження відповідача про непогодження сторонами граничного строку розрахунку за поставку товару не відповідає дійсності.

За умовами частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору в відповідному судовому засіданні.

Частиною 1 статті 202 ГПК України встановлено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 2 частини 3 зазначеної статті встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи в разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань 03.03.2021 та 07.04.2021, однак явку повноважного представника до суду не забезпечив без пояснення причин, за наявності в матеріалах справи мотивованого відзиву на позов, у якому наведено правову позицію відносно пред`явлених до нього вимог, суд вважає, що неприбуття його представника в судові засідання не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши повноважного представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 05.10.2018 між ТОВ «М`ясодар» (Постачальник) та ТОВ «Чернігівський м`ясний двір» (Покупець) укладено договір поставки №20, згідно з п.1.1. та п.1.2. якого Постачальник передає в власність Покупця продукцію харчової промисловості (м`ясо яловичини в півтушах (четвертинах), морожене та охолоджене, свинини та м`ясо яловичини знежиловане вищого сорту, першого сорту, другого сорту, напівфабрикат м`ясний натуральний яловичий, субпродукти яловичі, свинячі та інші, шкури ВРХ) (надалі - Товар), в асортименті, кількості та за ціною, що визначені в видаткових накладних, а Покупець оплачує Товар відповідно до умов цього Договору. Найменування, асортимент та кількість Товару визначається в видаткових накладних Постачальника на кожну партію Товару, яка є невід`ємною частиною Договору.

Як погоджено сторонами в п.10.1. даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками (05.10.2018), і діє до 31.12.2018, в частині розрахунків - до його остаточного виконання сторонами.

Таким чином, виходячи з погоджених сторонами умов, Договір у частині зобов`язань з поставки Товару припинив свою дію 01.01.2019, у зв`язку з закінченням строку, на який його укладеного.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, сторони шляхом вчинення взаємних конклюдентних дій продовжували виконувати умови цього правочину в частині зобов`язань з поставки Товару, про що зокрема свідчить двостороння видаткова накладна №00000050 від 12.07.2019, складена сторонами саме на виконання умов договору поставки №20 від 05.10.2018 (про що свідчить відповідна відмітка в цій видатковій накладній).

Відповідач у відзиві на позов, посилаючись на умови договору поставки від 05.10.2018, підтвердив отримання спірного Товару за цим правочином, однак спростовував факт прострочення його оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, за видатковою накладною №00000050 від 12.07.2019 та товаро-транспортною накладною №00000050 від 12.07.2019 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято Товар - м`ясо яловичини на кості перша категорія, в кількості 5670кг, загальною вартістю 345870грн.

Перелічені документи первинного бухгалтерського обліку складені за підписом сторін та засвідчені печатками обох юридичних осіб.

Згідно з копією банківської виписки №00000139 по рахунку позивача (наявна в матеріалах справи) відповідач, 20.08.2019, перерахував йому в рахунок оплати вартості поставленого Товару 100000грн.

Таким чином, з урахуванням часткової оплати, залишок непогашеного боргу за поставлений позивачем, та прийнятий відповідачем Товар за видатковою накладною №00000050 від 12.07.2019 складає 245870грн.

Позивач у досудовому порядку намагався врегулювати наявний спір звернувшись 21.12.2020 до відповідача з претензією про погашення наявного боргу в сумі 245870грн, оплати пені в сумі 12448,44грн, трьох відсотків річних у сумі 3112,37грн та інфляційних втрат у сумі 6439,13грн. Дана претензія отримана відповідачем 30.12.2020 та залишена без виконання (номер поштового відправлення 043).

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару, які врегульовані §1 Глави 54 ЦК України.

Предметом позову в даній справі є стягнення вартості Товару, поставленого за Договором, неустойки (пені) за порушення грошових зобов`язань по своєчасному розрахунку за цей Товар, а також правових наслідків, обумовлених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Тобто до обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, належить наявність між сторонами договірних правовідносин; факт порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений та отриманий ним товар; наявність достатніх правових підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій (неустойки), стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за фактом порушення грошових зобов`язань.

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом частин 1 та 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому, згідно з наведеною нормою передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару.

Відповідач у відзиві на позов заперечує факт порушення зобов`язань у частині розрахунку за отриманий в липні 2019 року Товар, обумовлений Договором. За його доводами Договором не встановлено граничних строків розрахунку за поставку Товару.

Виходячи з умов Договору, сторони, в п.3.1. та п.3.2. погодили, що Покупець проводить оплату вартості кожної партії Товару по факту поставки Товару за кінцевим місцем призначення. Сторони зобов`язались щомісячно проводити звірку взаєморозрахунків за поставлений Товар та складати акти звірки не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним. Цей акт є підставою для остаточного розрахунку з Постачальником.

Таким чином, з огляду на погоджені сторонами умови, відповідач мав розрахуватись за партію Товару за фактом його поставки. Водночас підставою для проведення остаточного розрахунку з позивачем є саме акт звірки взаєморозрахунків, що мав періодично (щомісячно) складатись сторонами.

Судом установлено, що сторони не дотримувались умов Договору в частині проведення щомісячних звірок взаєморозрахунків та відповідні акти, що є підставами для остаточних розрахунків, не складали.

З урахуванням установлених обставин, суд, при визначенні граничних строків по розрахунку за поставлену та отриману відповідачем партію Товару за видатковою накладною №00000050 від 12.07.2019 керується умовами п.3.1. Договору, зміст якого узгоджується із спеціальною нормою, яка врегульовує правовідносини з купівлі-продажу товару, а саме частиною 1 статті 692 ЦК України.

За висновком суду, відповідач мав розрахуватися за Товар після його прийняття на підставі відповідних товаророзпорядчих документів. Тобто, оплату вартості Товару за видатковою та товаро-транспортною накладними №00000050 від 12.07.2019 прострочено з 13.07.2019.

Водночас, виходячи зі змісту п.3.2. Договору, акт звірки взаєморозрахунків, на відсутність якого звертає увагу відповідач, мав складатись сторонами за певний проміжок часу (щомісячно) та мав бути підставою для остаточних розрахунків між сторонами за фактом поставки Товару впродовж звітного періоду (з урахуванням коригувань, що могли вчинятись сторонами), а не конкретної партії Товару.

Відповідач за поставлений Товар повністю не розрахувався, що ним не заперечується. На момент винесення рішення в справі доказів оплати наявного боргу в сумі 245870грн до суду не надав.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи та аргументи обох сторін, суд дійшов висновку, що позов у частині вимоги про стягнення основного боргу в сумі 245870грн є обґрунтованим, правомірним, підтверджується належними доказами, відтак підлягає задоволенню.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення в сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 ЦК України.

За змістом частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За частиною 4 статті 231 ГК України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній визначеній грошовій сумі, або в відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 вказаної статті передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань установлюються в відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 даного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.4. Договору сторони погодили, що в випадку прострочення оплати за поставлений Товар, Покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати пені, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

Керуючись п.8.4. Договору позивачем заявлено до стягнення з відповідача 12448,44грн неустойки (пені) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 20.07.2020 по 21.12.2020.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем грошових зобов`язань за Договором починаючи з 13.07.2019, відтак шестимісячний строк, обумовлений частиною 6 статті 232 ГК України, протягом якого позивач мав право на нарахування та стягнення штрафних санкцій починається з 13.07.2019 та спливає 13.01.2020 (та не може бути змінений на розсуд сторін). Натомість заявлений позивачем до стягнення період неустойки (пені) (з 20.07.2020 по 21.12.2020) знаходиться поза межами указаного періоду, відтак позов у частині стягнення неустойки пені в сумі 12448,44грн задоволенню не підлягає.

Частиною 2 статті 625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись приписами частини 2 статті 625 ЦК України позивачем, за прострочення відповідачем грошових зобов`язань, нараховано та заявлено до стягнення 3112грн трьох відсотків річних за період з 20.07.2020 по 21.12.2020 та 6439,13грн інфляційних втрат за період з серпня 2020 року по грудень 2020 року.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши розрахунок позивача, приймаючи до уваги, що відповідач у порушення умов статей 525, 526 ЦК України та статті 193 ГК України взяті на себе грошові зобов`язання не виконав, за отриманий Товар своєчасно в повному обсязі не розрахувався, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню в межах заявлених вимог у сумі 3112грн за період з 20.07.2020 по 21.12.2020 та повністю в частині інфляційних втрат у сумі 6439,13грн за період з серпня 2020 року по грудень 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають установленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач доказів належного виконання зобов`язань перед позивачем щодо оплати за обумовлений Договором Товар, поставлений за видатковою та товарно-транспортною накладними №00000050 від 12.07.2019, до суду не надав.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань по своєчасному розрахунку за поставлений Товар, суд, дослідивши матеріали справи, задовольнив позов у частині стягнення основного боргу в сумі 245870грн, трьох відсотків річних у сумі 3112грн за період з 20.07.2020 по 21.12.2020 та інфляційних втрат у сумі 6439,13грн за період з серпня 2020 року по грудень 2020 року. В позові в частині стягнення пені в сумі 12448,44грн судом відмовлено, з огляду на приписи частини 6 статті 232 ГК України.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2).

За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами частини 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 3 - 6 статті 126 ГПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Виходячи з аналізу вказаних статей для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціну позову, керуватися принципами розумності та справедливості.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У позовній заяві позивач повідомив, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в межах даної справи становить 15000грн, виходячи з цін погоджених у договорі з клієнтом. У відповіді на відзив, та повноважний представник позивача в судовому засіданні 07.04.2021 зазначив, що фактичний розмір судових витрат на правову допомогу в межах даної справи становить 12000грн, що включає: підготовку претензії та позовної заяви - 5000грн (10год); участь в підготовчому засіданні - 3000грн (1год); участь в судовому засіданні по суті спору - 4000грн (1год); підготовка відповіді на відзив - 1000грн (2год) (усього за підсумком: 13000грн).

На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу надав до матеріалів справи: угоду про надання професійної правничої допомоги б/н від 20.12.2020, укладену між ТОВ «М`ясодар» та адвокатом Малетин А.Я., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001445, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АТ №1007110, акт про надання професійної правничої допомоги б/н від 19.03.2021 на загальну суму 13000грн, рахунки на оплату наданих послуг №5 від 25.01.2021, №2 від 22.02.2021, №3 від 19.03.2021 та платіжні доручення №398 від 25.01.2021 на суму 5000грн, №1470 від 22.02.2021 на суму 3000грн та №485 від 19.03.2021 на суму 5000грн.

Європейський суд з прав людини в справі East/WestAllianceLimited проти України зазначив, що угода щодо гонорару адвоката не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Тобто, судові витрати на професійну правничу допомогу повинні бути фактичними, неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Господарський суд, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, керуючись частиною 4 статті 129 ГПК України, за відсутності мотивованих заперечень відповідача, вирішив покласти на останнього відшкодування документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 11442грн.

У відповідності до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, позивачу за рахунок відповідача має бути відшкодований сплачений при подачі позову до суду судовий збір у сумі 3831,20грн.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 165, 178, 202, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясодар» (вул. Павлюка, 34, м. Тлумач, Івано-Франківська область, 78000, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський м`ясний двір» (вул. І. Франка, 1А, м. Чернігів, 14021, ) про стягнення 267869,57грн, задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський м`ясний двір» (вул. І. Франка, 1А, м. Чернігів, 14021, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясодар» (вул. Павлюка, 34, м. Тлумач, Івано-Франківська область, 78000, ) 245870грн основної заборгованості, 3112грн трьох відсотків річних, 6439,13грн інфляційних втрат, 3831,20грн судового збору та 11442грн витрат на професійну правову допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 12.04.2021

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко