ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2021 р. м. Київ Справа № 911/245/21

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

фермерського господарства «Світ Ланів» (08471, Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, с. Козлів, код 34976744)

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільський комбікормовий завод» (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Привокзальна, буд. 46, код 42362447)

про стягнення 538433,52 гривень

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

20.01.2021 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява фермерського господарства «Світ Ланів» (далі по тексту ФГ «Світ Ланів»/позивач) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільський комбікормовий завод» (далі по тексту ТОВ «Бориспільський комбікормовий завод»/відповідач) заборгованості за договорами поставки від 21.03.2019 № 39/БКЗ та від 21.03.2019 № 38/БКЗ/0 в розмірі 538433,52 гривень, з яких: 513370,00 гривень основний борг, 25063,52 гривень пені.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в порушення умов договору поставки кукурудзи від 21.03.2019 № 39/БКЗ та договору поставки пшениці від 21.03.2019 № 38/БКЗ/0 відповідач за поставлений товар в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого утворилася стягувана сума заборгованості у розмірі 513370,00 гривень, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення пені.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/245/21; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10.02.2021.

Підготовче засідання у справі судом неодноразово відкладалося та ухвалою суду від 03.03.2021 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 31.03.2021.

На адресу суду 31.03.2021 від представника позивача надійшла заява, в якій представник позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, а розгляд справи здійснювати без участі представника.

В судове засідання 31.03.2021 представники позивача та відповідача не з`явились. Поряд із цим, ухвалою суду від 03.03.2021 явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, а брати участь у судових засіданнях є правом учасників справи, що встановлено ст. 42 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач процесуальним правом на подання відзиву не скористався, явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвал за адресою, яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Отримання відповідачем відповідних судових рішень підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень з відмітками про їх отримання.

Приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, а наявних у матеріалах справи доказів достатньо для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на факт укладення з ТОВ «Бориспільський комбікормовий завод» договорів поставки кукурудзи та пшениці від 29.03.2019 № 39/БКЗ та № 38/БКЗ/0 (надалі окремо договір № 39/БКЗ, договір № 38/БКЗ/0, разом договори поставки), здійснення ним на виконання цих договорів, як постачальником, поставки товару відповідачу на загальну суму 513370 гривень та невиконання відповідачем обов`язку покладеного на нього умовами договорів по оплаті отриманого товару.

На підтвердження чого позивачем до матеріалів справи надано копії договору поставки кукурудзи від 21.03.2019 № 39/БКЗ та договору поставки пшениці від 21.03.2019 № 38/БКЗ/0 та видаткові накладні, що підтверджують поставку товару на користь відповідача на загальну суму 513370,00 гривень.

Так, з наданих позивачем до матеріалів справи договорів поставки кукурудзи та пшениці від 29.03.2019 № 39/БКЗ та № 38/БКЗ/0 вбачається, що постачальником за договором є ФГ «Світ Ланів», а покупцем є ТОВ «Бориспільський комбікормовий завод».

Відповідно до пунктів 1.1. договорів постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Згідно пункту 1.2. договору № 39/БКЗ предметом договору є поставка зерна кукурудзи, що вирощується на полях, а згідно пункту 1.2. договору № 38/БКЗ/0 предметом договору є поставка зерна пшениці.

Згідно пунктів 5.3. договорів для отримання оплати є необхідність виконання наступних умов: постачальник передає покупцю всю кількість товару згідно рахунку-фактури; сторони підписують належним чином оформлену видаткову накладну; постачальник передає покупцю повний пакет оригіналів документів зазначених в п. 3.4. та п. 3.5. даного договору.

Відповідно до умов пунктів 5.4. договорів після виконання останньої з умов, зазначених в п. 5.3.: покупець сплачує 80% оплати вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (сім) робочих днів; остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 (три) робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в пункті 5.4.1. даного договору.

Пунктом 6.4. договору обумовлено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 (п`ять) % від загальної вартості неоплаченого товару.

Згідно пункту 8.1. договору № 39/БКЗ договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2022.

Суд, дослідивши договори поставки зазначає, що на копіях вказаних договорів, які наявні у матеріалах справи, зі сторони постачальника ФГ «Світ Ланів» наявний підпис та печатка, а з боку покупця ТОВ «Бориспільський комбікормовий завод» наявна лише печатка товариства та відсутній підпис особи, яка діє від імені покупця.

Позивач стверджує, що відповідач всупереч умовам договору взяті на себе зобов`язання по оплаті прийнятого товару не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду із розглядуваним позовом із вимогою про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 513370,00 гривень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Приписами частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином з наведених норм слідує, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Як вже зазначалось, надані позивачем до матеріалів справи примірники договорів поставки не містять підпису особи з боку покупця, що свідчить про відсутність факту підписання цих договорів з боку відповідача.

У зв`язку з чим, суд наразі позбавлений можливості дійти висновку, що такі договори поставки дійсно укладені сторонами, на підставі яких у сторін виникли б взаємні права та обов`язки обумовлені договорами.

При цьому судом встановлено та не заперечувалось відповідачем в перебігу розгляду справи, що ФГ «Світ Ланів» здійснив на користь ТОВ «Бориспільський комбікормовий завод» поставку товару кукурудзи у загальній кількості 68,760 т та пшениці у загальній кількості 21,960 т на загальну суму 513370 гривень.

Вказана обставина підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних, підписаних обома сторонами та скріпленням печатками своїх підписів цими сторонами, а саме:

- від 11.06.2020 № 246 на суму 129140 гривень;

- від 13.06.2020 № 247 на суму 131936 гривень;

- від 03.07.2020 № 248 на суму 121632 гривень;

- від 19.08.2020 № 254 на суму 130662 гривень.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, аналізуючи правовідносин, які виникли між сторонами, суд дійшов висновку, що сторонами фактично було укладено договір поставки, відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України, у спрощений спосіб, шляхом передачі позивачем відповідачу обумовленого товару та прийняття його відповідачем.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Підписання відповідачем та скріплення печаткою видаткових накладних від 11.06.2020 № 246 на суму від 129140 гривень, від 13.06.2020 № 247 на суму 131936 гривень, від 03.07.2020 № 248 на суму 121632 гривень, від 19.08.2020 № 254 на суму 130662 гривень, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та Положень про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Приймаючи до уваги, що строк оплати отриманого товару по вищевказаних видаткових накладних сторонами визначено не було і такі є первинними обліковими документами, які є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, перебіг строку виконання грошового зобов`язання згідно підписаних відповідачем видаткових накладних починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався, доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості не спростував, доказів належного виконання своїх зобов`язань та сплати коштів за отриманий товар не надав, заперечень щодо факту отримання товару не висловив.

Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 513370,00 гривень, а вимога позивача про стягнення з відповідача існуючої заборгованості є обґрунтованою, матеріалами справи підтверджена та належить до задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 25063,52 гривень, суд зазначає, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягаю з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу).

Обґрунтовуючи підстави для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені позивач посилається на пункти 6.4. договорів поставки, якими передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 (п`ять) % від загальної вартості неоплаченого товару.

Суд зазначає, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» тощо. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Отже, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Разом з тим, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків розрахунку.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.

Як вже зазначалось з наявних у матеріалах справи договорів поставки, суд не може дійти висновку, що такі договори дійсно були укладені між сторонами, які б наділяли сторін взаємними правами та обов`язками обумовленими цими договорами, відтак посилання позивача на умови договорів, якими врегульовано настання відповідальності за порушення зобов`язання є недоречними.

Водночас, судом встановлено, що сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Однак, з наявних у матеріалах справи видаткових накладних не вбачається, що останні містять положення, щодо настання відповідальності у вигляді нарахування пені за невиконання (прострочення) грошових зобов`язань з оплати товару, що в свою чергу виключає можливість нарахування та стягнення пені в даному випадку за порушення сторонами умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб правочину.

Отже, як свідчать наявні у справі докази, у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено.

Враховуючи, що сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то підстави для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом відсутні.

А тому суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 25063,52 гривень пені.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

А саме суд приймає рішення про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільський комбікормовий завод» на користь фермерського господарства «Світ Ланів» 513370,00 гривень боргу.

Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 7700,55 гривень.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов фермерського господарства «Світ Ланів» задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільський комбікормовий завод» (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Привокзальна 46, код 42362447) на користь фермерського господарства «Світ Ланів» (08471, Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, с. Козлів, код 34976744) 513370,00 гривень боргу та 7700,55 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 07.04.2021.

Суддя Р.М. Колесник