ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2021 р. Справа№ 910/14604/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Корсака В.А.

Зубець Л.П.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 30.03.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційні

скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020р.

у справі № 910/14604/18 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Національний банк України

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб"

про стягнення 221 279 361,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

01.11.2018 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" про стягнення 221 279 361,62 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач в порушення умов укладеного Кредитного договору №599 від 30.11.2007, не повернув позивачу кредит та не сплатив нараховані проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 3656250,00 дол США, що в еквіваленті станом на 26.10.2018 становить 103154135,91 грн, заборгованість за процентами у розмірі 1504991,50 дол США, що в еквіваленті станом на 26.10.2018 становить 42460471,17 грн, 14079833,02 грн пені за прострочення повернення кредиту, 1420770,19 грн пені за прострочення сплати процентів; заборгованість за кредитом, наданим у гривні, у сумі 27975500,00 грн, заборгованість за процентами у розмірі 21385593,17 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 3818464,13 грн, пеню за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 715583,52 грн, 3% річних за прострочення повернення кредиту у розмірі 326508,58 грн, 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 85987,16 грн, штраф у сумі 5856514,78 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" про стягнення 221279361,62 грн задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 3% річних у розмірі 326508 (триста двадцять шість тисяч п`ятсот вісім) грн 58 коп. та судовий збір у розмірі 909 (дев`ятсот дев`ять) грн 97 коп. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" та винести постанову, якою задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, а також невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, які мають значення для справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2020 року, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Алданова С.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 - залишено без руху. Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду доказів сплати судового збору в сумі 925 050,00 грн., та доказів надсилання копії апеляційної скарги відповідачу на вірну адресу.

10.11.2020 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, а саме докази сплати судового збору та докази направлення апеляційної скарги відповідачу.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавицький" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 3% річних у розмірі 326508, 58 (триста двадцять шість тисяч п`ятсот вісім грн 58 коп.) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити повністю Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" 3% річних у розмірі 326м508, 58 (триста двадцять шість тисяч п`ятсот вісім грн 58 коп.). Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавицький" просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2020 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя), Ткаченко Б.О., Алданова С.О.

Розпорядженням № 09.1-08/4682/20 Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 р., у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/14604/18.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 р апеляційну скаргу у справі №910/14604/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Кавицький" зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18. Об`єднано апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" в одне провадження. Розгляд справи призначено 09.12.2020 року. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18.

30.11.2020 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника третьої особи 1 надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому останній просить суд апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 скасувати в частини відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" залишити без задоволення.

30.11.2020 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький".

02.12.2020 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника третьої особи 2 надійшли пояснення на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

03.12.2020 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

09.12.2020 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про продовження строку розгляду апеляційних скарг.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 року продовжено строк розгляду апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18. Оголошено перерву в судовому засіданні до 20.01.2021 року. Викликано у судове засідання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Борисенко О.Б. та Андріїшен С.І.. для надання судових пояснень.

20.01.2021 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов лист з повідомлення, що судові експерти не з`являться у судове засідання, у зв`язку з продовженням карантинних заходів.

Розпорядження № 09.1-08/268/21 Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/14604/18.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року апеляційну скаргу у справі №910/14604/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Зубець Л.П., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 року прийнято справу №910/14604/18 до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Корсак В.А. Розгляд справи №910/14604/18 призначено на 17.02.2021 року. Викликано повторно у судове засідання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Борисенко О.Б. та Андріїшен С.І.. для надання пояснень.

22.01.2021 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов лист з повідомлення, що судові експерти не з`являться у судове засідання, у зв`язку з продовженням карантинних заходів.

16.02.2021 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

На вимоги ухвал суду, у судове засідання 17.02.2021р. з`явився експерт Борисенко О.Б., який підтвердив свою позицію, викладену у висновку експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи № 2819/19-71/12590/20-71/12591/12592/20-72 від 12.05.2020р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 року оголошено перерву у судовому засіданні по справі №910/14604/18 до 10.03.2021

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 продовжити строк розгляду апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" та оголошено перерву у судовому засіданні по справі №910/14604/18 до 30.03.2021р.

30.03.2021 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

30.03.2021 року через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопоття про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування даного клопотання, позивач зазначає, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.01.2021р. за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання недійснм договору купівлі-продажу прав вимоги № 1, укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" недійсним в частні продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 599 від 30.11.2007р., відкрито провадження у справі № 910/20637/20.

За результатами розгляду клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до вирішення іншої справи за № 910/206379/19 колегія суддів дійшла висновку відмовити у його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Так як спір виник після винесення рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/14604/18 від 16.09.2020р., колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та зупинення провадження у даній справі.

Оскільки відповідно до ст. 227 ГПК України не вбачається підстав для зупинення провадження у справі, колегія Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню.

Представники позивача та третіх осіб у поясненнях наданих у судовому засіданні, підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" та прйняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" відмовити повністю.

Представник відповідача у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладених в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/14604/18 скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 3% річних у розмірі 326508, 58 (триста двадцять шість тисяч п`ятсот вісім грн 58 коп.) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, в задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 30.11.2007 між Закритим акціонерним товариством "Тас-Інвестбанк", яке змінило своє найменування на Закрите акціонерне товариство "Сведбанк Інвест", (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавицький" (позичальник) укладено Кредитний договір №599, відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у дол. США на умовах, передбачених цим договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у Графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією (Додаток №1), сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором (т. 1 а.с. 14-20).

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 загальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 4500000,00 дол США, що зменшується згідно з Додатком №1 до договору.

Строк дії кредитної лінії - з 30.11.2007 по 29.11.2014 (п. 1.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007).

Процента ставка за користування коштами кредиту - 12% річних (п. 1.4 Кредитного договору №599 від 30.11.2007).

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється за період з дати перерахування коштів траншу кредиту позичальнику з рахунку для обліку наданого кредиту, відкритого за договором, до повного погашення заборгованості за траншем (траншами) кредиту на суму залишку непогашеної заборгованості за траншем (траншами) кредиту.

Згідно з п. 3.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 розрахунок процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування траншем кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році, тобто метод "факт/360". До періоду розрахунку процентів включається день надання і не включається день повернення кредиту. Для цілей цього договору банк здійснює нарахування процентів за попередній місяць в період з 1 по 5 число наступного місяця.

Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007позичальник щомісячно сплачує проценти за користування кредитом на рахунок банку у валюті кредиту у такі строки: не пізніше 05 числа кожного місяця за період з першої по останню дату попереднього місяця або разом з повним погашенням суми кредиту, якщо таке погашення відбувається раніше 05 числа місяця. Якщо день сплати процентів припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то строком сплати процентів вважається наступний робочий (банківський) день.

Згідно з п. 4.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 позичальник здійснює платежі за договором у такій черговості (крім випадків, коли інша черговість доведена банком позичальнику у письмовій формі): - прострочені зобов`язання за процентами; - строкові платежі за процентами; - прострочені зобов`язання за кредитом; - строкові платежі за кредитом; - пеня; - інші платежі за договором.

Відповідно до п. 6.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 у разі порушення строків погашення кредиту позичальник на вимогу банку сплачує банку за кожний день прострочення платежів (включаючи день сплати боргу) пеню, яка сплачується у гривнях за курсом НБУ на день здійснення платежу, у розмірі, що розраховується, виходячи із подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, та суми своєчасно неповернутих коштів.

Відповідно до п. 6.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 у разі порушення строків сплати процентів за користування кредитом та комісій позичальник на вимогу банку сплачує банку за кожний день прострочення платежів (включаючи день сплати боргу) пеню, яка сплачується у гривнях за курсом НБУ на день здійснення платежу, у розмірі, що розраховується, виходячи із подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, та суми своєчасно неповернутих коштів.

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових договорів до Кредитного договору №599 від 30.11.2007, якими вносились зміни та доповнення до вказаного кредитного договору (т. 1 а.с. 20-48).

13.05.2010 між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (правонаступник Акціонерного товариства "Сведбанк Інвест" шляхом приєднання останнього) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавицький" (позичальник) укладено Додатковий договір №8 до Кредитного договору №599 від 30.11.2007, яким сторони дійшли згоди викласти вказаний договір у новій редакції (т. 1 а.с. 24-30).

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) розмір кредиту становить 4500000,00 дол США.

Строк користування кредитом - з 30.11.2007 по 31.12.2013 включно (п. 1.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010).

Згідно з п. 1.4 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) плата за користування кредитом становить 14% річних.

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з розміру процентної ставки, встановленої згідно з п. 1.4 договору, з дня перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту фактичного повернення кредиту (в тому числі і за період прострочення погашення кредиту). При цьому, враховується перший день та не враховується останній день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичну кількість днів користування кредитом на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. Якщо день надання та повернення кредиту співпадають, проценти за користування кредитом нараховуються на суму наданих коштів за один день користування кредитом.

Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) проценти за користування кредитом нараховуються банком виходячи з умови тривалості року 360 днів та фактичної кількості дні у місяці.

Згідно з п. 3.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно до 05 числа (включно) за попередній місяць і на дату повернення кредиту.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) повернення кредиту здійснюється по 31.12.2013 включно в порядку та строки, визначені у графіку (Додаток №1).

Згідно з п. 6.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №8 від 13.05.2010) у випадку ненадходження на рахунок банку суми кредиту та процентів за користування ним в строки, визначені у п.п. 1.3, 3.3, 3.4, 4.1, 7.16, 8.1 та 8.2 договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення відповідного платежу від суми відповідного непогашеного платежу за кожний день прострочення.

Додатковим договором №15 від 28.03.2013 сторони дійшли згоди, що на дату укладення цього додаткового договору строкова заборгованість за кредитом становить 3375000,00 дол США; прострочена заборгованість становить 281250,00 дол США (т. 1 а.с. 36-37).

Судом встановлено, що 18.06.2013 між Публічним акціонерним товариством "Омега Банк" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги №1, відповідно до умов якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну; права вимоги переходять від продавця до покупця та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги (т. 1 а.с. 49-55).

Як вбачається з Додатку №1 до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги, продавець продав покупцю (Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк") права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, основна непогашена сума кредиту - 29224406,25 грн (що є заборгованістю 3656250,00 дол США за курсом НБУ станом на 18.06.2013), сума нарахованих, але не сплачених процентів - 151804,89 грн (т. 1 а.с. 52-55).

За Актом приймання-передачі прав вимоги Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" передало, а Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" прийняло права вимоги, вказані у Додатку (т. 1 а.с. 65).

У Додатку до Акту зазначено, що продавець продав покупцю (Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк") права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 на суму строкового кредиту - 3093750,00 дол США, простроченого кредиту - 562500,00 дол США, строкові проценти - 18992,23 дол США (т. 1 а.с. 290-293).

24.07.2013 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавицький" (позичальник) укладено Додатковий договір №16 до Кредитного договору №599 від 30.11.2007, яким сторони дійшли згоди викласти вказаний кредитний договір у новій редакції (т. 1 а.с. 39-42).

Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами на умовах, визначених цим договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 7156250,00 дол США та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 31.05.2018 зі сплатою плати за користування кредитом.

Згідно з п. 1.1.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту у відповідності до зниження максимального ліміту заборгованості згідно з Графіком, який викладено у Додатку №1, але в будь-якому разі не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом.

Для траншів у сумі, що не перевищують 3656250,00 дол США процента ставка становить 10,5% річних; для траншів в сумі, що перевищують 3656250,00 дол США, процента ставка становить 19,5% річних (якщо транш надано у гривні) та 12% (якщо транш надано у дол.) (п. 1.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013).

Згідно з п. 1.1.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 3.3.13.3 - 3.3.13.7 договору, плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 12,5% річних за траншем, що не перевищує 3656250,00 дол США; 21,5% річних за траншем, що перевищує 3656250,00 дол США (якщо транш надано у гривні) та 14% річних за траншем, що перевищує 3656250,00 дол США (якщо транш надано у дол. США), починаючи з моменту невиконання зазначених зобов`язань. Плата за користування кредитом у розмірах, зазначених вище, діє до дня (включно) виконання умов передбачених п.п. 3.3.13.3 - 3.3.17.3 договору.

Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в останній робочий день поточного місяця за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365).

Сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі (п. 2.7 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013).

Додатковим договором №18 від 30.04.2014 до Кредитного договору №599 від 30.11.2007 сторони домовились не застосовувати до позичальника штрафні санкції, пеню, передбачені умовами договору, за порушення строків сплати нарахованих процентів, з моменту виникнення такої простроченої заборгованості та до 30.04.2014 (т. 1 а.с. 44).

Додатковою угодою №19 від 01.08.2014 сторони виклали Додаток №1 до Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (Графік зниження максимального ліміту заборгованості) у новій редакції, вказавши суми коштів, що підлягають сплаті, та строки їх сплати (т. 1 а.с. 48).

В обгрунутвання свої вимог, позивач зазначає, що відповідач в порушення умов укладеного Кредитного договору №599 від 30.11.2007, не повернув позивачу кредит та не сплатив нараховані проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 3656250,00 дол США, що в еквіваленті станом на 26.10.2018 становить 103154135,91 грн, заборгованість за процентами у розмірі 1504991,50 дол США, що в еквіваленті станом на 26.10.2018 становить 42460471,17 грн, 14079833,02 грн пені за прострочення повернення кредиту, 1420770,19 грн пені за прострочення сплати процентів; заборгованість за кредитом, наданим у гривні, у сумі 27975500,00 грн, заборгованість за процентами у розмірі 21385593,17 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 3818464,13 грн, пеню за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 715583,52 грн, 3% річних за прострочення повернення кредиту у розмірі 326508,58 грн, 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 85987,16 грн, штраф у сумі 5856514,78 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що позивач скористався своїм правом до дострокове повернення кредиту з 11.11.2014, у зв`язку з чим нарахування процентів за користування кредитом після 11.11.2014, а також штрафних санкцій та 3% річних на таку суму процентів є неправомірним. Також, відповідач зазначив, що одночасне нарахування пені та штрафу є необґрунтованим, а викладені позивачем розрахунки є неправильними.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з банківської виписки з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький", 04.12.2007 Товариством з обмеженою відповідальністю "Сведбанк-Інвест" відповідачу було надано кредит за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 у сумі 4500000,00 дол США (т. 1 а.с. 219; т. 3 а.с. 176).

Суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів погашення кредиту (в тому числі часткового), отриманого у дол. США у сумі 4500000,00 дол США, зокрема, банківських виписок, платіжних доручень, тощо.

При цьому, таких доказів не надано і позивачем.

Як встановлено судом, Додатковим договором №15 від 28.03.2013 сторони дійшли згоди, що на дату укладення цього додаткового договору строкова заборгованість за кредитом становить 3656250,00 дол США (т. 1 а.с. 36-37).

Таким чином, шляхом підписання вказаного додаткового договору, який не визнаний недійсним в судовому порядку (докази протилежного в матеріалів справи відсутні) відповідачем фактично було визнано наявну у нього станом на 28.03.2013 строкову заборгованість за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 у сумі 3656250,00 дол США (тобто, по суті, факт отримання вказаної суми кредитних коштів від банку).

Як встановлено судом, 18.06.2013 між Публічним акціонерним товариством "Омега Банк" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги №1, відповідно до умов якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну; права вимоги переходять від продавця до покупця та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги (т. 1 а.с. 49-55).

Як вбачається з Додатку №1 до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги, продавець продав покупцю (Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк") права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, основна непогашена сума кредиту - 29224406,25 грн (що є заборгованістю 3656250,00 дол США за курсом НБУ станом на 18.06.2013), сума нарахованих, але не сплачених процентів - 151804,89 грн (т. 1 а.с. 52-55).

За Актом приймання-передачі прав вимоги Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" передало, а Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" прийняло права вимоги, вказані у Додатку (т. 1 а.с. 65).

У Додатку до Акту зазначено, що продавець продав покупцю (Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк") права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 на суму строкового кредиту - 3093750,00 дол США, простроченого кредиту - 562500,00 дол США, строкові проценти - 18992,23 дол США (т. 1 а.с. 290-293).

Таким чином, у зв`язку з укладенням між Публічним акціонерним товариством "Омега Банк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" Договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013, який не визнаний недійсним в судовому порядку (докази протилежного в матеріалах справи відсутні), новий кредитор - позивач у даній справі (Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк") набув права вимоги до позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 на повернення кредиту у сумі 3656250,00 дол США, факт отримання якого відповідачем та розмір отриманого кредиту підтверджуються наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами.

З банківської виписки з рахунку відповідача, відкритому в ПАТ "Дельта Банк", вбачається, що вказаний розмір заборгованості за кредитом, наданим в дол. США за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, обліковується як сума кредитної заборгованості на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013 (т. 1 а.с. 221).

Як встановлено судом, 24.07.2013 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавицький" (позичальник) укладено Додатковий договір №16 до Кредитного договору №599 від 30.11.2007, яким сторони дійшли згоди викласти вказаний кредитний договір у новій редакції (т. 1 а.с. 39-42).

Згідно з п. 1.1.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту у відповідності до зниження максимального ліміту заборгованості згідно з Графіком, який викладено у Додатку №1, але в будь-якому разі не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом.

Для траншів у сумі, що не перевищують 3656250,00 дол США процента ставка становить 10,5% річних; для траншів в сумі, що перевищують 3656250,00 дол США, процента ставка становить 19,5% річних (якщо транш надано у гривні) та 12% (якщо транш надано у дол.) (п. 1.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013).

Згідно з п. 1.1.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 3.3.13.3 - 3.3.13.7 договору, плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 12,5% річних за траншем, що не перевищує 3656250,00 дол США; 21,5% річних за траншем, що перевищує 3656250,00 дол США (якщо транш надано у гривні) та 14% річних за траншем, що перевищує 3656250,00 дол США (якщо транш надано у дол. США), починаючи з моменту невиконання зазначених зобов`язань. Плата за користування кредитом у розмірах, зазначених вище, діє до дня (включно) виконання умов передбачених п.п. 3.3.13.3 - 3.3.17.3 договору.

Доказів погашення кредиту за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, отриманим відповідачем у дол. США, та розмір якого станом на 28.03.2013 (Додаткова угода №15 від 28.03.2013) та станом на 24.07.2013 (Додаткова угода №16 від 24.07.2013) складав 3656250,00 дол США відповідачем суду не надано, зокрема, банківських виписок, платіжних доручень, тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача виникла заборгованість з повернення кредиту, отриманого в іноземній валюті, у розмірі 3656250,00 дол США, оскільки наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами (банківськими виписками та додатковими угодами, підписаними відповідачем) підтверджується факт отримання відповідачем кредиту за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 у сумі 3656250,00 дол США, тоді як доказів його погашення у строк, встановлений кредитним договором, відповідачем суду не надано (зокрема, у період після 24.07.2013 - дата укладення Додаткової угоди №16 від 24.07.2013, відповідно до якої кредитором став позивач у даній справі).

Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що 24.07.2013 позивач надав відповідачу кредит у розмірі 27975500,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №48621042 від 24.07.2013 (т. 1 а.с. 213) та банківською випискою з рахунку відповідача за період з 24.02.2013 по 06.12.2018 (т. 1 а.с. 220).

Доказів погашення кредиту, отриманого у гривні, за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 у сумі 27975500,00 грн у встановлений договором строк матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що станом на дату розгляду справи у суді заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 (в частині суми основного боргу - суми кредиту) становить 3656250,00 дол США та 27975500,00 грн.

Як встановлено судом, строком повернення кредиту є 31.05.2018.

Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) у випадку зміни вартості кредитних коштів на ринку фінансових послуг кредитор має право ініціювати зміну розміру процентної ставки, встановленої для користування кредитом за цим договором. Для цього кредитор надає під розписку уповноваженій особі позичальника або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідне письмове повідомлення про ініціювання зміни розміру процентної ставки за користування кредитом за цим договором, при згоді з яким позичальник зобов`язаний у строк, безпосередньо визначений у такому повідомленні, звернутися до кредитора для підписання додаткового договору про внесення відповідних змін у цей договір. При незгоді з запропонованим кредитором новим розміром процентної ставки та/або не підписанні відповідного додаткового договору у строк, вказаний у повідомленні, на 11-й календарний день від дня закінчення такого строку строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється.

Судом встановлено, що повідомленням вих. №2/39-17/11727 від 21.10.2014 позивач повідомив відповідача, що відповідно до п. 5.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) та у зв`язку з зростанням вартості кредитних коштів на ринку фінансових послуг, банк ініціює підвищення плати за користування кредитом, починаючи з 01.11.2014 на рівні 13% річних для траншів, наданих у дол. США, 25% річних для траншів, наданих у гривні (т. 1 а.с. 130).

За таких обставин, позивач просив відповідача підписати в строк до 31.10.2014 включно додатковий договір до Кредитного договору №599 від 30.11.2007.

У випадку незгоди з запропонованим банком новим розміром процентної ставки та/або не підписанні відповідного додаткового договору у строк, вказаний у повідомленні, на 11 календарний день від дня закінчення такого строку, а саме 11.11.2014, строк користування кредитом буде вважатися таким, що закінчився, та, відповідно, товариство зобов`язане погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції.

Листом вих. №153 від 31.10.2014 відповідач повідомив позивача про те, що він не погоджується з запропонованою банком процентною ставкою (т. 1 а.с. 210-211).

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За нормами ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України та статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно з ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Пунктом 5.2 кредитного договору встановлено право банку ініціювати зміну розміру процентної ставки; якщо позичальник не погоджується щодо зміни розміру процентної ставки, строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з місцевим судом та вважає необгрунтованими твердження позивача стосовно того, що вказана умова кредитного договору є нікчемною (позивач зазначає, що така умова договору передбачає право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, що є нікчемною відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України), оскільки пунктом 5.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 не встановлено право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, а встановлено право банку ініціювати зміну розміру процентної ставки.

Таким чином, оскільки відповідач (позичальник) не погодився з запропонованими банком змінами щодо розміру процентної ставки, беручи до уваги умови п. 5.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007, де зазначено, що при незгоді з запропонованим кредитором новим розміром процентної ставки строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції, суд дійшов висновку, що строк користування кредитом за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 є таким, що закінчився достроково, а саме 11.11.2014.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновки, що вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за кредитом у сумі 3656250,00 дол США та 27975500,00 грн є обґрунтованими, оскільки відповідачем не надано суду доказів повернення кредиту у розмірі 3656250,00 дол США та 27975500,00 грн.

Щодо застосування строку позовної давності в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за тілом кредиту (3656250,00 дол США та 27975500,00 грн) за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 у зв`язку з пропуском позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

З огляду на те, що строк виконання зобов`язання відповідачем з повернення кредиту за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 настав 11.11.2014, тоді як позивач звернувся з даним позовом до суду 01.11.2018, отже місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові (з огляду на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

При цьому аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності заявлено не було.

З матеріалів справи судом не встановлено, що відбулось переривання позовної давності.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що листом вих. №128 від 15.12.2015 відповідач повідомив позивача про те, що він має намір погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі, у зв`язку з чим просив надати довідку про розмір та склад заборгованості за Кредитним договором №599 від 30.11.2007. При цьому, відповідач просив надати таку інформацію з розшифровкою її складу окремо по тілу кредиту (основного боргу), нарахованим відсоткам, штрафам, пені як по відсоткам, так і по кредиту (т. 1 а.с. 212).

У статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. При цьому господарському суду слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №917/1421/18, від 29.12.2020р. у справі № 909/1165/19.

З листа відповідача вих. №128 від 15.12.2015 не вбачається, що він вчиняє дії, які свідчать про визнання боргу, зокрема, не вбачається, що відповідач визнає будь-яку суму заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 (тіло кредиту, проценти, штрафні санкції, тощо).

При цьому, відповідач у судовому засіданні надав пояснення, що вказаний лист було направлено банку з огляду на наявність між сторонами декількох укладених кредитних договорів та початку ведення банком претензійної роботи по ним.

Враховуючи викладені обставини, лист відповідача вих. №128 від 15.12.2015 не розцінюється як переривання позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за тілом кредиту за Кредитним договором №599 від 30.11.2007.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положенняь статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17,.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у позові Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за тілом кредиту (3656250,00 дол США та 27975500,00 грн) за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, у зв`язку з пропуском позовної давності.

Також просить стягнути з відповідача 1504991,50 дол США процентів за користування кредитом, наданим у дол. США, та 21385593,17 грн процентів за користування кредитом, наданим у гривні.

Для траншів у сумі, що не перевищують 3656250,00 дол США процента ставка становить 10,5% річних; для траншів в сумі, що перевищують 3656250,00 дол США, процента ставка становить 19,5% річних (якщо транш надано у гривні) та 12% (якщо транш надано у дол.) (п. 1.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013).

Згідно з п. 1.1.3 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 3.3.13.3 - 3.3.13.7 договору, плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 12,5% річних за траншем, що не перевищує 3656250,00 дол США; 21,5% річних за траншем, що перевищує 3656250,00 дол США (якщо транш надано у гривні) та 14% річних за траншем, що перевищує 3656250,00 дол США (якщо транш надано у дол. США), починаючи з моменту невиконання зазначених зобов`язань. Плата за користування кредитом у розмірах, зазначених вище, діє до дня (включно) виконання умов передбачених п.п. 3.3.13.3 - 3.3.17.3 договору.

Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в останній робочий день поточного місяця за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365).

Сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі (п. 2.7 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013).

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а не у вигляді стягнення процентів.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Вказана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Як встановлено судом, банк надіслав відповідачу листа вих. №2/39-17/11727 від 21.10.2014, в якому ініціював збільшення розміру процентної ставки.

При цьому, банк повідомив позичальника, що у випадку незгоди з запропонованим банком новим розміром процентної ставки та/або не підписанні відповідного додаткового договору у строк, вказаний у повідомленні, на 11 календарний день від дня закінчення такого строку, а саме 11.11.2014, строк користування кредитом буде вважатися таким, що закінчився, та, відповідно, товариство зобов`язане погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції.

Таким чином, оскільки відповідач (позичальник) не погодився з запропонованими банком змінами щодо розміру процентної ставки, беручи до уваги умови п. 5.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007, де зазначено, що при незгоді з запропонованим кредитором новим розміром процентної ставки строк користування кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції, суд дійшов висновку, що строк користування кредитом за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 є таким, що закінчився достроково, а саме 11.11.2014.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, суд дійшов висновку, що у зв`язку з закінченням строку кредитування (11.11.2014) за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, у банку відсутні підстави з 11.11.2014 нараховувати проценти за користування кредитом, які передбачені договором, а права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Однак, як вбачається з розрахунку позовних вимог (т. 1 а.с. 56-58), банк здійснює нарахування процентів за користування відповідачем кредитними коштами у дол. США за період з 18.06.2013 по 25.10.2018, загальний розмір нарахованих процентів становить 2078663,19 дол США.

З огляду на те, що банк має право нараховувати проценти, передбачені умовами Кредитного договору №599 від 30.11.2007, лише до 11.11.2014, суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром процентів за користування відповідачем кредиту у дол. США є 559866,84 дол США.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості та підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи копіями банківських виписок з рахунку відповідача, Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавицький" були сплачені проценти за користування кредитними коштами у дол. США у загальному розмірі 573671,69 дол США.

Таким чином, оскільки обґрунтованим розміром процентів за користування кредитом у дол. США є 559866,84 дол США (нараховані відповідно до умов Кредитного договору №599 від 30.11.2007 за період до 11.11.2014), тоді як відповідачем сплачені проценти у загальному розмірі 573671,69 дол США, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, отриманими в дол. США.

Нарахування процентів за користування кредитом, передбачених умовами кредитного договору, з 11.11.2014, є безпідставним.

Враховуючи викладені обставини, суд відмовляє у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у дол. США у сумі 1504991,50 дол США (у зв`язку з необґрунтованістю).

Крім того, як вбачається з розрахунку позовних вимог (т. 1 а.с. 56-58), банк здійснює нарахування процентів за користування відповідачем кредитними коштами у грн за період з 24.07.2013 по 25.10.2018, загальний розмір нарахованих процентів становить 28695964,99 грн.

З огляду на те, що банк має право нараховувати проценти, передбачені умовами Кредитного договору №599 від 30.11.2007, лише до 11.11.2014, суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром процентів за користування відповідачем кредиту у гривні є 7114207,99 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи копіями банківських виписок з рахунку відповідача, Товариством з обмеженою відповідальністю "Кавицький" були сплачені проценти за користування кредитними коштами у гривні у загальному розмірі 7310371,82 грн.

Таким чином, оскільки обґрунтованим розміром процентів за користування кредитом у гривні є 7114207,99 грн (нараховані відповідно до умов Кредитного договору №599 від 30.11.2007 за період до 11.11.2014), тоді як відповідачем сплачені проценти у загальному розмірі 7310371,82 грн, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, отриманими в гривні.

Нарахування процентів за користування кредитом, передбачених умовами кредитного договору, з 11.11.2014, є безпідставним.

Враховуючи викладені обставини, суд відмовляє у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у гривні у розмірі 21385593,17 грн (у зв`язку з необґрунтованістю).

Суд зазначає, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

З огляду на те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" процентів за користування кредитом за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необґрунтованістю, відсутні підстави для застосування позовної давності у вказаній частині позовних вимог.

Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 14079833,02 грн (за несвоєчасне повернення кредиту у дол. США за період з 06.06.2018 по 25.10.2018), пеню у розмірі 1420770,19 грн (за несвоєчасну сплату процентів за період з 01.11.2017 по 25.10.2018), пеню у розмірі 3818464,13 грн (за несвоєчасне повернення кредиту у гривні за період з 06.06.2018 по 25.10.2018) та пеню у розмірі 715583,52 грн (за несвоєчасну сплату процентів за період з 01.11.2017 по 25.10.2018).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 4.1 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Як встановлено судом, строк кредитування за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 достроково закінчився 11.11.2014 (у зв`язку з непогодженням між сторонами збільшення розміру процентної ставки на підставі п. 5.2 кредитного договору).

При цьому, умовами Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) не встановлено іншого строку нарахування пені, ніж той, що визначений у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано), а умова договору про нарахування пені за кожний день прострочення визначає механізм нарахування, а не строк.

Таким чином, оскільки строк кредитування за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 закінчився 11.11.2014, а доказів повернення (часткового повернення) кредиту відповідачем матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що обґрунтованим періодом нарахування пені за прострочення повернення відповідачем кредиту (в дол. США та гривні) є 12.11.2014 - 12.05.2015.

З огляду на те, що позивач заявляє до стягнення з відповідача пеню, нараховану за період з 06.06.2018 по 25.10.2018, що суперечить як умовам Кредитного договору №599 від 30.11.2007, так і нормам законодавства України, беручи до уваги межі заявлених позивачем позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у позові Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення пені, нарахованої у зв`язку з простроченням повернення кредиту (14079833,02 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту у дол. США за період з 06.06.2018 по 25.10.2018 та 3818464,13 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту у гривні за період з 06.06.2018 по 25.10.2018) у зв`язку з необґрунтованістю.

Оскільки позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" пені за прострочення повернення кредиту не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необґрунтованістю, відсутні підстави для застосування позовної давності у вказаній частині позовних вимог.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню за прострочення сплати процентів (у загальній сумі 1420770,19 грн - за кредитом у дол. США та у загальній сумі 715583,52 грн - за кредитом у гривні).

З розрахунку заборгованості судом встановлено, що позивач нараховує пеню на проценти, нараховані за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року.

Однак, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, у зв`язку з закінченням строку кредитування (11.11.2014) за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, у банку відсутні підстави з 11.11.2014 нараховувати проценти за користування кредитом, які передбачені договором, а права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, банк має право нараховувати проценти за користування відповідачем кредитними коштами, передбачені умовами Кредитного договору №599 від 30.11.2007, лише до 11.11.2014.

Нарахування процентів за користування кредитом, передбачених умовами кредитного договору, з 11.11.2014, є безпідставним.

Таким чином, оскільки позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню, нараховану на проценти, нараховувати які в свою чергу банк не має підстав (за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" пені, нарахованої за прострочення сплати процентів (1420770,19 грн за несвоєчасну сплату процентів у дол. США за період з 01.11.2017 по 25.10.2018 та 715583,52 грн за несвоєчасну сплату процентів у гривні за період з 01.11.2017 по 25.10.2018) у зв`язку з необґрунтованістю.

З огляду на те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" пені за прострочення сплати процентів не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю, відсутні підстави для застосування позовної давності у вказаній частині позовних вимог.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 5856514,78 грн штрафу за невиконання відповідачем п. 3.3.4 (06.04.2018 та 06.05.2018) та п. 3.3.8 (26.04.2018, 20.07.2018 та 20.10.2018) Кредитного договору №599 від 30.11.2007 - відповідно до розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви.

Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) у випадку порушення позичальником вимог п. 3.3 договору позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного у п. 1.1 договору, за кожний випадок порушення.

Згідно з п. 3.3.4 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) позичальник зобов`язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання в порядку, визначеному цим договором.

Позивач зазначає, що відповідач порушив умови п. 3.3.4 кредитного договору 06.04.2018 та 06.05.2018.

Однак, суд вважає вказані твердження позивача безпідставними, оскільки з 11.11.20114 позивач не має права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом (які передбачені умовами Кредитного договору №599 від 30.11.2007), та, відповідно, відповідач не зобов`язаний їх сплачувати.

При цьому, позивач не вказує, за який саме період (місяць) відповідач прострочив виконання зобов`язання зі сплати процентів.

Разом з тим, суд зазначає, що обґрунтованим розміром процентів за користування кредитом у дол. США є 559866,84 дол США (нараховані відповідно до умов Кредитного договору №599 від 30.11.2007 за період до 11.11.2014), тоді як відповідачем сплачені проценти у загальному розмірі 573671,69 дол США, що свідчить про відсутність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, отриманими в дол. США.

Так само, обґрунтованим розміром процентів за користування кредитом у гривні є 7114207,99 грн (нараховані відповідно до умов Кредитного договору №599 від 30.11.2007 за період до 11.11.2014), тоді як відповідачем сплачені проценти у загальному розмірі 7310371,82 грн, що свідчить про відсутність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, отриманими в гривні.

Згідно з п. 3.3.8 Кредитного договору №599 від 30.11.2007 (в редакції Додаткового договору №16 від 24.07.2013) позичальник зобов`язаний протягом дії цього договору щоквартально не пізніше 20-го першого місяця кварталу наступного за звітнім, надавати банку документацію, вказану у п. 3.3.8 договору.

Позивач зазначає, що відповідач 26.04.2018, 20.07.2018 та 20.10.2018 порушив умови п. 3.3.8 Кредитного договору №599 від 30.11.2007.

Суд вважає вказані твердження позивач недоведеними будь-якими належними та допустимими доказами.

При цьому, з огляду на закінчення 11.11.2014 строку кредитування за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 (відповідно д п. 5.2 договору), суд критично оцінює твердження позивача про наявність у відповідача 26.04.2018, 20.07.2018 та 20.10.2018 обов`язку подавати банку будь-яку фінансову звітність.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що місцевим судом правомірно відмовлено у позові Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" штрафу у розмірі 5856514,78 грн у зв`язку з необґрунтованістю.

З огляду на те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" штрафу не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю, відсутні підстави для застосування позовної давності у вказаній частині позовних вимог.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 326508,58 грн за прострочення повернення кредиту у гривні (за період з 06.06.2018 по 25.10.2018) та 3% річних у розмірі 85987,16 грн за прострочення сплати процентів за користування кредитом у гривні (за період з 01.11.2017 по 25.10.2018).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних за прострочення повернення відповідачем кредиту у сумі 27975500,00 грн за період з 06.06.2018 по 25.10.2018, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості - у сумі 326508,58 грн.

Зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №924/312/18.

Таким чином, оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду 01.11.2018, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено позовну давність в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 326508,58 грн, нарахованих за період з 06.06.2018 по 25.10.2018 за прострочення повернення відповідачем кредиту у гривні.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" 3% річних у розмірі 326508,58 грн (за прострочення повернення кредиту) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 85987,16 грн, нарахованих за період з 01.11.2017 по 25.10.2018 за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами, отриманими у гривні.

Судом встановлено, що позивач нараховує 3% річних на проценти, нараховані за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року.

Однак, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, у зв`язку з закінченням строку кредитування (11.11.2014) за Кредитним договором №599 від 30.11.2007, у банку відсутні підстави з 11.11.2014 нараховувати проценти за користування кредитом, які передбачені договором.

Тобто, банк має право нараховувати проценти за користування відповідачем кредитними коштами, передбачені умовами Кредитного договору №599 від 30.11.2007, лише до 11.11.2014.

Нарахування процентів за користування кредитом, передбачених умовами кредитного договору, з 11.11.2014, є безпідставним.

Таким чином, оскільки позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом, які в свою чергу банк не має підстав нараховувати (за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" 3% річних у розмірі 85987,16 грн (нараховані за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами у гривні) у зв`язку з необґрунтованістю.

З огляду на те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" вказаних 3% річних за прострочення сплати процентів не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю, відсутні підстави для застосування позовної давності у вказаній частині позовних вимог.

Враховуючи викладені обставини, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" заборгованості за Кредитним договором №599 від 30.11.2007 підлягають частковому задоволенню у сумі 326508,58 грн. (3% річних за прострочення повернення кредиту в гривні).

Що стосується заперечень відповідача щодо неможливості одночасного стягнення пені та штрафу за порушення виконання одного й того самого зобов`язання, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 4 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Частинами 2 і 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості. Розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Отже, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо неможливості одночасного нарахування пені та штрафу за прострочення виконання одного й того ж самого зобов`язання.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум. Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум. Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №910/1265/17.

Власного контррозрахунку позовних вимог відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ч. 2 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.01.2019р. у справі № 910/14604/18 було призначено економічну експертизу.

За результатами проведеної експертизи у справі №910/14604/18, судовим експертом було складено висновок експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи №2819/19-71/12590/20-71/12591/12592/20-72 від 12.05.2020 (т. 4 а.с. 1-43).

Так, колегія суддів оцінюючи вказаний висновок разом з іншими доказами у справі вважає, що суд першої інстанці дійшов вірного висновку щодо його необґрунтованості, так як викладена в ньому експертом-оцінювачем інформація не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим вище судом.

Як вбачається з висновку, судовий експерт вдався до аналізу позовної давності у спірних правовідносинах, до застосування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.10.2018 у справі №444/9519/12; вказав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не має розрахунку пені за прострочення повернення кредиту в дол. США та гривні (що не відповідає дійсності); вказав, що розрахунок штрафу не містить детальної інформації, які саме зобов`язання порушені відповідачем (що не відповідає дійсності).

У Висновку експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи №2819/19-71/12590/20-71/12591/12592/20-72 від 12.05.2020 зазначено, що всі висновки, крім висновку за першим питанням, за даною експертизою носять виключно умовний характер і не можуть бути надані в категоричній формі (а.с. 13 Висновку).

Враховуючи викладене, колегія суддів надавши оцінку висновку експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи №2819/19-71/12590/20-71/12591/12592/20-72 від 12.05.2020 як лише одному з доказів, які досліджуються судом під час вирішення справи, суд відхиляє вказаний висновок та не приймає викладену в ньому інформацію при прийнятті рішення у даній справі, так як вона не узгоджується з обставинами, вище встановленими судом на підставі належних та допустимих доказів, наявних в матеріалах справи.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обставини викладені Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Крім того, відповідно до відомостей Діловодства спеціалізованого суду колегією суддів встановлено, що у провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа справа № 910/20181/15 за первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький", третя особа 1, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача-Публічне акціонерне товариство "Омега Банк", третя особа 2, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний банк України, третя особа 3, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа 4, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа 5, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-ОСОБА_1, третя особа 6, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13.05.2010, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованим за № 550, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 599 від 30.11.2007 р. у розмірі 3 913 809,03 доларів США (за курсом НБУ станом на 27.07.2015 р. є еквівалентом 86 391 541,82 грн.) та 89 988 903,27 грн. За зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа 1, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, третя особа 2, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління охорони нерухомої спадщини та заповідників Міністерства культури України, третя особа 3, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство культури України, третя особа 4, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Омега Банк".

Колегія суддів зазначає, що відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.12.2020р. у справі № 909/1165/19 не перериває перебігу строку позовної давності подання позову з іншим предметом спору та з іншим матеріально-правовими підставами.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2020 р. у справі № 910/14604/18 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, та з додержанням норм матеріального й процесуального права, у зв`язку із чим апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавицький".

Керуючись ст.ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2020 р. у справі № 910/14604/18 - без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 16.09.2020 р. у справі № 910/14604/18.

3. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Кавицький".

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 14.04.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді В.А. Корсак

Л.П. Зубець