ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.04.2021р. Справа №905/1915/20

за позовом: Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, м.Запоріжжя, вул.Діагональна, 11, )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Левченка, 1, )

про стягнення 116676,79 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів», м.Запоріжжя звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», м.Маріуполь про стягнення грошових коштів у сумі 116676,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018р. та специфікацій: №9 від 02.09.2019р., №10 від 02.09.2019р., №11 від 02.09.2019р., №12 від 02.09.2019р., №13 від 02.09.2019р., №14 від 01.10.2019р., №15 від 01.10.2019р., №16 від 01.10.2019р., №17 від 01.11.2019р. в частині своєчасної оплати товару, що стало підставою для нарахування пені згідно з положеннями п.7.6. вказаного договору.

Ухвалою суду від 10.11.2020р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1915/20, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві №09/29 від 01.12.2020р. відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначав, що грошові зобов`язання за договором поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018р. виконані покупцем у повному обсязі, а строк порушення зобов`язань з оплати поставленої продукції складав від 2 до 4 днів, та був викликаний складним фінансовим становищем підприємства відповідача. Крім того, відповідач наголошував, що Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» здійснює господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил у м.Маріуполь; вказував на зниження зовнішнього та внутрішнього попиту на продукцію, значну дебіторську заборгованість підприємств-контрагентів, у зв`язку з чим діяльність підприємства відповідача є збитковою.

У випадку задоволення вимог про стягнення пені, відповідач просив зменшити її розмір на 80%.

Відповідь на відзив, подання якої в силу норм ч.4 ст.161 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком позивача, до господарського суду не надходила.

Згідно з ухвалою від 11.01.2021р. позовну заяву Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення грошових коштів у сумі 116676,79 грн залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків подання позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення її без руху шляхом надання належним чином засвідчених копій платіжних документів (банківських виписок, платіжних доручень тощо), які б засвідчували факт сплати відповідачем грошових коштів в сумі 1773141,48 грн або пояснень у разі відсутності.

На адресу господарського суду Донецької області в межах строків надійшла заява №18-158/7 від 16.02.2021р. Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів», згідно з якою заявником усунуто недоліки та на виконання вимог ухвали суду від 11.01.2021р. про залишення позову без руху надано відповідні пояснення.

Ухвалою суду від 29.03.2021р. продовжено розгляд цієї справи.

Як зазначалось, провадження у справі було відкрито 10.11.2020р. та її розгляд здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст.2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу норм ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж «розумного строку» цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubov and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), §103).

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України від 15.03.2012р.).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Приймаючи до уваги вищенаведене, розгляд справи здійснюється судом у строк, який перевищує встановлений ст.248 Господарського процесуального кодексу України, проте, відповідає критеріям розумності строку розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Як свідчать матеріали справи, 10.12.2018р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був підписаний договір поставки №11-19/13/2, за змістом п.1.1 якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити відповідно до п.3.4 цього договору феросплави (товар), у термін з 01.07.2019р. до 31.12.2019р., на умовах, у кількості та у строки, зазначені у специфікаціях до цього договору, які є його невід`ємною частиною.

Поставка товару здійснюється за цінами, які визначені у відповідності до умов поставки та зазначені у специфікаціях з урахуванням усіх зборів або інших платежів, а також вартості тари, упаковки, маркування та інших витрат постачальника, пов`язаних з поставкою товару. Загальна вартість по договору визначається загальною сумою вартості товару всіх специфікацій до цього договору (п.п.3.1, 3.9 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018р.).

За змістом п.8.6 укладеного сторонами правочину останній набирає чинності 01.07.2019р. та діє до 31.12.2019р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання власних зобов`язань за цим договором.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, з підписанням специфікацій №10 від 02.09.2019р., №9 від 02.09.2019р., №10 від 02.09.2019р., №11 від 02.09.2019р., №12 від 02.09.2019р., №13 від 02.09.2019р., №14 від 01.10.2019р., №15 від 01.10.2019р., №16 від 01.10.2019р., №17 від 01.11.2019р. до договору поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018р. сторонами було узгоджено найменування товару, його кількість, ціну реалізації, умови оплати та поставки товару.

Постачальник шляхом факсимільного та/або електронного зв`язку передає покупцю протягом 3 робочих днів з дати поставки товару рахунок на відвантажений товар, з подальшим наданням оригіналів протягом 7 календарних днів з дати поставки товару та, за наявності підписаної обома сторонами специфікації, зокрема, копію залізничної накладної (п.3.8 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018р.).

На виконання умов укладеного сторонами договору поставки позивач поставив відповідачу обумовлений, в тому числі, у вказаних вище специфікаціях товар, а саме:

- феросиліцій ФС65 у кількості 139 тн (залізничні накладні №46860268, №46860284),

- феросилікомарганець МнС17 у кількості 69 тн (залізнична накладна №46860319),

- феромарганець високовуглецевий ФМн78 у кількості 139,8 тн (залізничні накладні №46860300, №46860292),

- феросиліцій ФС65 у кількості 204,7 тн (залізничні накладні №47558919, №47658927, №47658950),

- феромарганець високовуглецевий ФМн78 у кількості 69,98 тн (залізнична накладна №47659073),

- феросилікомарганець МнС17 у кількості 204 тн (залізничні накладні №47659057, №47658943, №47658976),

- марганець металевий Мн95 у кількості 68,14 тн (залізнична накладна №47659065),

- феромарганець високовуглецевий ФМн78 у кількості 210,1 тн (залізничні накладні №45262920, №45263027, №45263076),

- феромарганець високовуглецевий ФМн78 у кількості 210,02 тн (залізничні накладні №45382918, №45382934, №45382926),

- феросиліцій ФС65 у кількості 206,48 тн (залізничні накладні №45767340, №45767332, №45767324).

У подальшому, на виконання приписів п.3.8 договору поставки Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» виставлені рахунки на оплату відвантаженої продукції, а саме:

- №513725 від 10.09.2019р. на суму 3706894,81 грн,

- №513726 від 10.09.2019р. на суму 2072200 грн,

- №513727 від 10.09.2019р. на суму 4416776,89 грн,

- №514231 від 06.10.2019р. на суму 5279744,40 грн,

- №514232 від 06.10.2019р. на суму 2141308,22 грн,

- №514234 від 06.10.2019р. на суму 5992481,23 грн,

- №514233 від 06.10.2019р. на суму 3958447,82 грн,

- №514470 від 17.10.2019р. на суму 3988262,02 грн,

- №514471 від 17.10.2019р. на суму 3951784,37 грн,

- №514628 від 25.10.2019р. на суму 6490062,96 грн,

- №514704 від 29.10.2019р. на суму 6475459,30 грн,

- №514899 від 09.11.2019р. на суму 5023554,34 грн.

Таким чином, з огляду на наведені вище документи, Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» фактично було поставлено товар за договором №11-19/13/2 від 10.12.2018р. (специфікації №10 від 02.09.2019р., №9 від 02.09.2019р., №10 від 02.09.2019р., №11 від 02.09.2019р., №12 від 02.09.2019р., №13 від 02.09.2019р., №14 від 01.10.2019р., №15 від 01.10.2019р., №16 від 01.10.2019р., №17 від 01.11.2019р.) у вересні листопаді 2019 року у загальній кількості 1521,22 тн натуральної ваги на суму 53496976,36 грн (вартість товару на дату його відвантаження).

Як зазначає позивач, відповідач встановлений договором обов`язок щодо оплати товару у передбачений укладеним сторонами правочином строк не виконав, внаслідок чого Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» заявлено вимоги про стягнення суми пені у розмірі 116676,79 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.3.4 укладеного сторонами правочину покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дати поставки товару. Оплата за поставлений товар здійснюється по курсу НБУ на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Разом з цим, умовами специфікацій до договору №11-19/13/2 від 10.12.2018р. передбачено, що на дату оплати ціна відвантаженого товару, зазначена у рахунку, перераховується за наступним коефіцієнтом, змінюється (помножується) відповідно до наступної формули: К2/К, де: К2 курс НБУ гривні по відношенню до долара США на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; К курс НБУ гривні по відношенню до долара США на дату відвантаження товару (п.5.1).

Відтак, зобов`язання з оплати товару, мали бути виконані наступним чином:

- за поставкою вересня 2019 року (10.09.2019р.) до 23.10.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (06.10.2019р.) до 18.11.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (17.10.2019р.) до 28.11.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (25.10.2019р.) до 06.12.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (29.10.2019р.) до 10.12.2019р. включно,

- за поставкою листопада 2019 року (09.11.2019р.) до 20.12.2019р. включно.

Як вказує позивач з посиланням на наявні у матеріалах справи платіжні доручення, та проти чого відповідач в порядку ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, розрахунок за вказаними поставками товару здійснювався з порушенням строків, встановлених п.3.4 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018р. (з урахуванням вартості продукції станом на дату оплати (п.5.1 специфікацій до договору поставки), а саме:

- за поставкою вересня 2019 року (10.09.2019р.) 28.10.2019р. (платіжні доручення № від 28.10.2019р. на суму 3706894,81 грн, № від 28.10.2019р. на суму 2072200 грн, № від 28.10.2019р. на суму 4416776,89 грн),

- за поставкою жовтня 2019 року (06.10.2019р.) 22.11.2019р. (платіжне доручення № від 22.11.2019р. на суму 13045033,47 грн), 25.11.2019р. (платіжне доручення № від 25.11.2019р. на суму 3845017,29 грн),

- за поставкою жовтня 2019 року (17.10.2019р.) 02.12.2019р. (платіжні доручення № від 02.12.2019р. на суму 3849679,11 грн, № від 02.12.2019р. на суму 3814468,71 грн),

- за поставкою жовтня 2019 року (25.10.2019р.) 09.12.2019р. (платіжне доручення № від 09.12.2019р. на суму 6131031,47 грн),

- за поставкою жовтня 2019 року (29.10.2019р.) 16.12.2019р. (платіжне доручення № від 16.12.2019р. на суму 6070111,46 грн),

- за поставкою листопада 2019 року (09.11.2019р.) 23.12.2019р. (платіжне доручення № від 23.12.2019р. на суму 4772621,67 грн).

За таких обставин, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що фактичне перерахування вартості товару за договором поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018р. було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені цим правочином.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України).

За змістом п.7.6 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018р., у разі порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, які передбачені цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожний день прострочення оплати.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 116676,79 грн за загальний період з 25.10.2019р. по 22.12.2019р. за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати поставленого товару у вересні листопаді 2019 року.

За розрахунком суду сума пені за визначений позивачем період є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення.

Таким чином, враховуючи приписи діючого законодавства та укладеного сторонами правочину, зважаючи на те, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, вимоги позивача до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення пені є обґрунтованими на визначену заявником суму.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 80% грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, за змістом ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р.

Обґрунтовуючи подане клопотання відповідач посилається на погіршення фінансово-економічного стану комбінату, наявність заборгованості підприємств-контрагентів Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», проведення бойових дій на території Донецької області, що негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства відповідача, яка на теперішній час є збитковою.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст.3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Вирішуючи питання про зменшення нарахованої відповідачу пені, суд також враховує ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором сплату 100% вартості поставленого товару до звернення Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» до суду із розглядуваним позовом, а також незначний термін існування грошового зобов`язання покупця за договором поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018р.

За таких обставин, враховуючи приписи діючого законодавства, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги відсутність доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору №11-19/13/2 від 10.12.2018р., враховуючи наявність обставин проведення антитерористичної операції (операції об`єднаних сил) у Донецькій області на теперішній час, відсутність в діях відповідача прямого умислу на порушення зобов`язання, суд дійшов висновку, про можливість зменшення розміру неустойки на 30%, а отже з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» підлягає стягненню пеня в сумі 81673,75 грн.

Згідно зі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 2102 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (з віднесенням у зменшеній частині на відповідача).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Зменшити розмір стягуваної суми пені до 81673,75 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Левченка, 1, ) на користь Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, м.Запоріжжя, вул.Діагональна, 11, ) пеню в сумі 81673,75 грн, а також судовий збір у розмірі 2102 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.04.2021р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця