ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2021 р. Справа№ 910/2809/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Ходаківської І.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицька І.А.,

представників сторін:

позивача: Шовкун О.В.,

відповідача: Самборський В.М.,

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 (повний текст складений 02.11.2020)

у справі № 910/2809/20 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут проблем терапії"

про повернення майна,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут проблем терапії" про повернення майна, орендованого за Договором №4836 від 29.12.2009.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що саме позивач направляв на адресу відповідача заяву про припинення терміну дії договору оренди, а отже і наслідків у вигляді припинення дії договору оренди з 30.06.2019 не відбулося. Доводи позивача про те, що договір оренди припинено з 30.06.2019 у зв`язку із закінченням строку його дії не знайшли свого підтвердження, оскільки листи, які були надіслані відповідачу, не є доказами, які свідчили б про факт припинення дії договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2809/20; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 до надходження матеріалів справи №910/2809/20.

23.12.2020 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/2809/20 залишено без руху; роз`яснено АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" право подати заяву із зазначенням підстав та доказів на їх підтвердження для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/2809/20 протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Від АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" надійшла заява, у якій позивач просить поновити строк на подання апеляційної скарги, в обґрунтування якої вказує, що копію оскаржуваного рішення ним було отримано 10.11.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/2809/20, розгляд справи призначено на 22.02.2021.

У судовому засіданні 22.02.2021 оголошувалась перерва до 17.03.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 відкладено судове засідання на 12.04.2021.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Ходаківська І.П., Корсак В.А. (у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. на лікарняному).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/2809/20 до провадження у визначеному складі суду.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що: на виконання п. 10.4 Договору оренди позивач направив відповідачу, а відповідач отримав заяву про припинення або зміну Договору оренди у місячний строк після закінчення дії Договору оренди; також позивач направив відповідачу лист від 04.07.2019 №718 та претензію від 09.07.2019 №736, у яких вимагав звільнити приміщення та сплатити заборгованість; лист від 04.07.2019 №718 та претензія від 09.07.2019 № 736 підписані в. о. Головного лікаря та заступником Головного лікаря з організаційно-методичної роботи, які були уповноважені на підписання вказаних документів нотаріально посвідченою довіреністю від 12.06.2019; з липня 2019 року по жовтень 2020 року платежі, які надходили від ТОВ «Інститут проблем терапії» із призначенням «орендна плата», позивач повернув як помилково перераховані кошти, що підтверджується доданим до відповіді на відзив журналом-ордером розрахунків з 01.01.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 31.12.2020.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 12.04.2021 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 29 грудня 2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем терапії» був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4836 (далі - Договір № 4836).

Відповідно до умов Договору № 4836 (п 1.1) Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування держане нерухоме майно: нежилі приміщення (далі - Майно) площею 403.6 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. М. Коцюбинського, 8а, на другому поверсі будівлі, що перебуває на балансі Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 ст. Київ ДТГО «Південно-Західна Залізниця» (далі - Балансоутримувач, наразі - Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті №1 філії «Центр охорони здоров`я» AT «Укрзалізниця»).

Майно передається в оренду з метою розміщення приватного закладу охорони здоров`я за спеціалізацією кардіологія та інтервенційна кардіологія з блоком інтенсивної терапії (п. 1.2 Договору № 4836).

Згідно з п. 10.1 Договору № 4836 договір укладений на 1 (один) рік та діє з 29 грудня 2009 року до 29 грудня 2010 року включно.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву втратило право виступати орендодавцем щодо нерухомого майна, переданого за Договором № 4836 від 29 грудня 2009, у зв`язку з утворенням ПАТ "Українська залізниця» відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" №4442-6 від 23.02.2012 та постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

ПАТ "Укрзалізниця" набуло статусу орендодавця, у зв`язку з чим між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут проблем терапії» 23 березня 2016 був укладений додатковий договір №1 до Договору оренди нерухомого майна від 29 грудня 2009 року № 4836 з додатками: розрахунок орендної плати № 1 (за листопад (базовий місяць оренди); розрахунок орендної плати № 2 (за грудень (перший) місяць оренди); акт приймання-передачі.

Додатковим договором № 1 до Договору оренди нерухомого майна від 29 грудня 2009 року № 4836 (п. п. 1, 2) встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 29 грудня 2009 року №4836, є AT «Укрзалізниця», у тексті Договору №4836 повне найменування «Державний заклад «Дорожня клінічна лікарня № 1 ст. Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» та скорочене найменування «ДЗ «ДКЛ №1 ст. Київ ДТГО «ПЗЗ» замінено відповідно на «Структурний підрозділ «Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 1 філії «Центр охорони здоров`я» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та скорочене найменування «ККЛ ЗТ №1 філія «ЦОЗ» ПАТ «Укрзалізниця». Термін дії Договору встановлено (п. 4 Договору № 4836) з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року.

Фактичне передання приміщення в орендне користування відповідача підтверджує акт приймання-передачі від 23.03.2016, підписаний сторонами договору. Тобто позивач свій обов`язок з передачі майна орендарю (п. 7.1 Договору №4836) виконав належним чином.

Відповідач прийняв пропозицію позивача і між сторонами був укладений вищезазначений додатковий договір №1 від 23.03.2016 щодо продовження дії основного договору оренди та заміни у зобов`язаннях за основним договором оренди особи первісного орендодавця - Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Надалі сторони в письмовій формі неодноразово укладали додаткові договори про продовження строку дії даного договору. Зокрема, 18.04.2018 Додатковим договором № 8 до Договору оренди нерухомого майна від 29.12.2009 № 4836 встановлено, що Договір № 4836 діє до 30 червня 2018 року включно.

Рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 30.03.2018 встановлено дію договорів оренди майна, що увійшло до статутного капіталу товариства, до 30.06.2018 без подальшого продовження.

Підпунктом 10.6.1 пункту 10.6 Договору № 4836 встановлено, що чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За твердженням позивача, про припинення строку дії Договору, за яким майно було передано в оренду, з 30.06.2018 він завчасно і неодноразово письмово інформував ТОВ «Інститут проблем терапії» та зазначав про необхідність повернення майна після закінчення встановленого строку та про необхідність підписання актів приймання-передавання (повернення) майна.

Позивач посилається на ту обставину, що претензії AT «Укрзалізниця» від 04.07.2019 № 718 та від 09.07.2019 № 736 отримані ТОВ «Інститут проблем терапії», проте залишені відповідачем без відповіді та без виконання, що є свідченням недобросовісних дій відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ТОВ «Інститут проблем терапії» добровільно не звільняє орендоване приміщення, чим порушуються майнові права позивача.

У претензії від 04.07.2019 №718 наголошувалось, що процедуру передачі в оренду майна, внесеного до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця» або набутого товариством на законних підставах, визначено Порядком розпорядження майна Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22.11.2017 №1054, зокрема Розділом 13, та відповідно до п. п. 7.1, 7.6 Положення про організацію процедур розпорядження майном в ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого наказом ПАТ ««Укрзалізниця» від 10.05.2018 №296, оренда майна внесеного до статутного капіталу AT «Укрзалізниці» здійснюється виключно на конкурентних засадах шляхом проведення електронних аукціонів, за результатами яких укладаються договори.

Позивач посилається на ту обставину, що відповідач відповіді на вищевказані листи не надав, викладені в них вимоги не виконав, майно не повернув.

Посилаючись на закінчення строку дії договору оренди з 30.06.2019 та на те, що відповідач не повернув нерухоме майно, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути орендоване нерухоме майно.

Як встановлено апеляційним судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору оренди нерухомого майна від 29.12.2009 № 4836 та додаткових договорів до нього.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Факт приймання-передачі майна в оренду підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі орендованого нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві наголошує на тому, що він не погоджується на продовження строку дії договору та вимагає повернення спірного майна, переданого в оренду відповідачу на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 1 ст. 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Статтею 764 ЦК України передбачено поновлення договору найму на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Крім цього ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином для продовження дії договору оренди на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє письмове повідомлення однієї зі сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.

Отже, закон визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах без проведення конкурсу. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди державного та комунального майна передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

У свою чергу чинне законодавство не містить заборони на повідомлення орендодавцем орендаря про закінчення договірних відносин після визначеного строку дії договору ще під час його дії.

Поряд з тим приписи ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не встановлюють форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку, встановленого законом.

Отже, сторони не обмежені у праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №906/742/18, від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18.

Відповідно до пункту 10.6 Договору оренди №4836 його чинність припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря (юридичної особи).

Згідно з п. 10.3 Договору №4836 зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Пунктом 10.4 Договору №4836 сторони передбачили, що за умови відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Як зазначалось вище, сторони у письмовій формі неодноразово укладали додаткові договори про продовження строку дії даного договору. Зокрема, 18.04.2018 Додатковим договором № 8 до Договору оренди нерухомого майна від 29.12.2009 № 4836 встановлено, що Договір № 4836 діє до 30 червня 2018 року включно.

Рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 30.03.2018 встановлено дію договорів оренди майна, що увійшло до статутного капіталу товариства, до 30.06.2018 без подальшого продовження.

Підпунктом 10.6.1 пункту 10.6 договору №4836 встановлено, що чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За твердженням апелянта, про припинення строку дії Договору, за яким майно було передано в оренду, з 30.06.2018 позивач завчасно і неодноразово письмово інформував ТОВ «Інститут проблем терапії» та зазначав про необхідність повернення майна після закінчення встановленого строку та про необхідність підписання актів приймання-передавання (повернення) майна.

За умовами Договору №4836 (п. 10.9 Договору №4836) у разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Орендодавцю та Балансоутримувачу. У разі якщо Орендар затримує повернення Майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкова пошкодження. Майно вважається поверненим Орендодавцю Балансоутримувачу з моменту підписання Сторонами акта приймання передавання (п. 10.10 Договору № 4836).

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначена норма не встановлює форму заяви про припинення договору оренди, а сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України, частинами 1, 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

З наведеного слідує, що сторона, яка не бажає продовжувати дію договору, зобов`язана попередити про це іншу сторону не пізніше одного місяця після закінчення строку договору. При цьому попередження про припинення договору майнового найму (оренди) має бути зроблене в такій формі, яка б забезпечила можливість доведення у разі спору, що таке попередження було зроблене.

Позивач зазначає, що на виконання п. 10.4 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 4836 від 29.12.2009 направив відповідачу, а відповідач отримав заяву про припинення або зміну Договору оренди у місячний строк після закінчення дії Договору оренди. Позивач посилається на лист від 04.07.2019 №718 та претензію від 09.07.2019 №736, однак відповідно до вказаного листа та претензії позивач не заявляв про припинення чи зміну Договору оренди, як того вимагає п. 10.4 Договору оренди, а вимагав звільнити приміщення та сплатити заборгованість.

Так у листі від 04.07.2019 № 718 позивач зазначив, що відповідно до п. п. 7.1, 7.6 Положення про організацію процедур розпорядження майном в ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого наказом ПАТ ««Укрзалізниця» від 10.05.2018 року №296, оренда майна внесеного до статутного капіталу AT «Укрзалізниці» здійснюється виключно на конкурентних засадах шляхом проведення електронних аукціонів, за результатами яких укладаються договори. З огляду на викладене позивач вказав, що зобов`язує відповідача звільнити орендоване за Договором №4836 від 29.12.2009 приміщення в строк визначений п. 10.9 Договору (до 07.07.2019), сплативши належні кошти за оренду та підписати акти прийому-передачі нерухомого майна.

У претензії від 09.07.2019 №736 позивач зазначив, що: за умовами Договору оренди орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (п. 5.3 Договору). Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції; станом на липень 2019 року загальна сума заборгованості відповідача з орендної плати склала 481.075,04 грн; позивач зобов`язує відповідача сплатити до 12.07.2019 заборгованість у сумі 481.075,04 грн; у разі невиконання вимог даної претензії позивач буде змушений звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкції.

Водночас у тексті листа від 04.07.2019 №718 та претензії від 09.07.2019 №736 відсутня чітко визначена заява (вимога) про припинення або зміну цього договору, яка б була б вичинена відповідно до п. 10.4 Договору оренди після закінчення строку чинності договору протягом одного місяця.

При цьому позивач належними та допустимими доказами не підтверджує того, яку саме заяву направляв відповідачеві. Із наданих суду зворотних повідомлень неможливо встановити місце та дату відправлення листів, а також того, яка саме заява направлялась. У зворотних повідомленнях відсутня дата та місце відправлення, відсутній підпис одержувача та відсутні описи вкладення, на підставі яких можна було б з`ясувати, які документи та кому були направлені цими поштовими відправленнями.

Крім цього апеляційний суд відзначає, що лист від 04.07.2019 №718 та претензія від 09.07.2019 №736, надані до позову позивачем, підписані в. о. Головного лікаря та заступником Головного лікаря з організаційно-методичної роботи, які не є стороною Договору оренди № 4836 від 29.12.2021 та згідно зі статутними документами позивача не мають відповідних повноважень підписання та подання таких листів чи претензій.

Відтак у справі відсутні належні та допустимі докази того, що вказані особи мали необхідні повноваження діяти від іменні позивача (орендодавця), зокрема висловлювати претензії відповідачу щодо стягнення заборгованості тощо.

При цьому посилання апелянта на те, що лист від 04.07.2019 №718 та претензія від 09.07.2019 № 736 підписані в. о. Головного лікаря та заступником Головного лікаря з організаційно-методичної роботи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 12.06.2019, копію якої апелянт долучив до відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів відхиляє, оскільки всупереч ч. 3 ст. 269 ГПК України апелянт не надав доказів неможливості подання зазначеної довіреності до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Також колегія суддів відзначає, що позивач не надав жодних пояснень з приводу того, чому він не представив вказану довіреність відповідачу разом із надісланими йому листом та претензією, а також місцевому суду при поданні позовної заяви у даній справі.

Водночас апеляційний суд бере до уваги і те, що починаючи з Додаткового договору № 1 від 23.03.2016 та закінчуючи Додатковим договором № 8 від 18.04.2018 орендодавцем визначено ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр охорони здоров`я» і всі додаткові договори від імені орендодавця підписувались в. о. начальника філії, директором/в. о. директора філії, а не керівниками Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 1.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що у даному випадку матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивач направляв на адресу відповідача саме заяву про припинення терміну дії договору. А отже і наслідків у вигляді припинення дії договору оренди з 30 червня 2019 року не відбулось.

Враховуючи те, що Договір оренди неодноразово продовжувався, і як зазначає позивач у листі від 04.07.2019 №718, строком його закінчення було визначено 30.06.2019, колегія суддів, беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів наявності чітко визначеної заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності (08.07.2019) протягом одного місяця, вважає, що відповідно до п. 10.4 Договору оренди він вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Колегія суддів враховує, що у позивача з відповідачем наявні також інші господарсько-фінансові взаємовідносини (оплата податку за землю, комунальні платежі, послуги тощо), стосовно яких здійснюється обмін та направлення документів цінними та рекомендованими листами, як то акти. Зокрема, у цей же проміжок часу сторони обмінювалися листами, в т. ч. актом № 229 від 27.06.2019 про нарахування оренди за червень за договору №4836 (копія додана до відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції).

За результатами аналізу умов укладеного між сторонами договору оренди та норм чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, доводи позивача про те, що договір оренди припинено з 30 червня 2019 року у зв`язку з закінченням строку його дії, не знайшли свого підтвердження, оскільки листи, що були надіслані відповідачу, не є доказами, які свідчили б про факт припинення дії договору.

Апеляційний суд також бере до уваги, що відповідач своєчасно та в повному обсязі здійснював оплату за Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №4836 від 29.12.2009, однак позивач безпідставно не приймав їх до зарахування. З липня 2019 року по жовтень 2020 року платежі, які надходили від ТОВ «Інститут проблем терапії» із призначенням «орендна плата», позивач повернув як помилково перераховані кошти.

Водночас, до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач користувався орендованим приміщенням, сплачував орендну плату, тобто сторони визнавали продовження дії договору оренди та вчиняли відповідні дії. Лише майже через рік після отримання платежів за оренду та користування сплаченими відповідачем коштами (перед зверненням з позовом до суду) позивач почав частинами почав повертати кошти відповідачеві з вказівкою про помилково перераховані.

Однак, як визнається сторонами, після ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції позивач прийняв та зарахував усі платежі як оплату оренди за Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №4836 від 29.12.2009. При цьому посилання апелянта на те, що зараховані кошти в подальшому будуть повернуті відповідачу, колегія суддів відхиляє, оскільки такі твердження є припущеннями на не можуть братися судом до уваги.

Окремо колегія суддів відзначає, що місцевий суд неодноразово відкладав судові засідання для надання можливості сторонам надати усі наявні у них докази та підготувати відповідні пояснення чи заперечення. Сторони в повному обсязі скористалися наданими їм процесуальними правами, крім того взяли участь у судових засідання та особисто (через своїх представників) надали відповідні пояснення у справі. Таким чином жодних порушень норм процесуального права апеляційний суд не вбачає та вважає, що місцевий суд прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/2809/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/2809/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2809/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 15.04.2021.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська