ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р. Справа№ 910/11549/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Буравльова С.І.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 06.04.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.12.2020 (повний текст складено - 22.12.2020)

у справі №910/11549/19 (суддя - Приходько І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

"Страхова компанія "АРКС"

до Товариства з додатковою відповідальністю

Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 77 510, 56 грн

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (надалі - позивач, ПрАТ «СК «АРКС») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі - відповідач, ТДВ СК «Альфа-Гарант», скаржник) про стягнення 77 510, 56 грн.

Позовні вимоги з посиланням на приписи ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» обґрунтовано тим, що у межах здійснених фактичних витрат та ліміту відповідальності у позивача виникло право вимоги до відповідача. При цьому, відповідач, отримавши вимогу позивача про виплату страхового відшкодування, фактично виплатив лише 3 341,12 грн страхового відшкодування, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення у судовому порядку суму залишку страхового відшкодування, а також 3% річних та пені.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи, що наданий позивачем звіт про оцінку транспортного засобу "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки із вказаного документа не вбачається, що понесені витрати є взаємопов`язаними із ДТП, яка мала місце 08.12.2018, при цьому у звіті не висвітлено джерела, з яких експерт врахував ціни на деталі, що підлягають заміні, а також не враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 . Разом з тим, відповідач посилався на те, що через 10 днів після ДТП не могли утворитись корозійні елементи на пошкодженому блоку управління світлом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 70 182, 72 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 739,39 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що постановою Подільського районного суду м. Києва від 11.01.2019 у справі №758/16726/18 було встановлено вину водія транспортного засобу Hyundai GetZ, д.р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а позивачем належними та допустимими доказами доведено реальну вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 , яка підлягає стягненню з відповідача.

У зв`язку з тим, що відповідачем не у повному обсязі було сплачено суму страхового відшкодування, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача 70 182, 72 грн шкоди.

При цьому, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та 3% річних суд першої інстанції визнав безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, а саме ст.ст. 42, 73, 76, 77, 86, 161, 165 Господарського процесуального кодексу України та норми матеріального права, а саме ст.ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не досліджено всіх обставин справи, що мають значення для вирішення спору, а також не взято до уваги клопотання відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що належними доказами підтверджено лише пошкодження переднього бамперу автомобіля "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 , за що відповідачем було сплачену суму страхового відшкодування у розмірі 3 341, 12 грн на рахунок позивача. При цьому, скаржник вказує на те, що судом в оскаржуваному рішенні не надано оцінки доводам відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» вартості ремонту іншого обладнання автомобіля "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 , яке, як зазначає скаржник, не могло бути пошкоджено внаслідок ДТП 08.12.2018.

Водночас, скаржник наголошує на необхідності проведення у даній справі судової автотехнічної експертизи, яка була призначена судом першої інстанції та не була проведена з причин невиконання позивачем клопотань судових експертів та ненадання об`єкта дослідження, у зв`язку з чим до апеляційної скарги відповідачем долучено клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи, проведення якої останній просить доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

На вирішення судової експертизи поставити наступні питання:

1. Чи могли утворитись пошкодження на передній лівій фарі автомобіля "Ауді А6" д.р.н. НОМЕР_1 від контактування з автомобілем Hyundai Getz д.р.н. НОМЕР_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08.12.2018?

2. Чи могли утворитись пошкодження модулю управління денного світла та адаптивного світла, приладу управління лівої фари, блоку управління лампами автомобіля "Ауді А6" д.р.н. НОМЕР_1 від контактування з автомобілем Hyundai Getz д.р.н. НОМЕР_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08.12.2018?

3. Чи могли утворитися корозійні пошкодження комплексу запчастин (передня ліва фара, управління денного світла, адаптивного світла, приладу управління лівої фари, блоку управління лампами) автомобіля "Ауді А6" д.р.н. НОМЕР_1 саме від контактування з автомобілем Hyundai Getz д.р.н. НОМЕР_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08.12.2018, вже на десятий день від дати ДТП?

Також скаржник просить зобов`язати позивача надати транспортний засіб Ауді А6" д.р.н. НОМЕР_1 для огляду експертом (в якому стані він би не перебував) та зобов`язати експерта під час проведення експертизи викликати усіх зацікавлених осіб для огляду транспортного засобу Ауді А6" д.р.н. НОМЕР_1 (у тому числі скаржника).

Окрім того, до апеляційної скарги скаржником додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обґрунтуванням причин такого пропуску.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2021 апеляційну скаргу ТДВ СК «Альфа-Гарант» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Буравльова С.І., Мартюк А.І.

Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 клопотання скаржника про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 задоволено, поновлено зазначений строк.

Відкрито апеляційне провадження у справі №910/11549/19 за апеляційною скаргою ТДВ СК «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою ст. 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи №910/11549/19, ціна позову у даній справі складає 77 510, 56 грн, тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позовної заяви (1921,00 грн станом на 01.01.2019*100=192 100, 00 грн).

Однак, відповідно до п.п. 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

Враховуючи заявлене скаржником клопотання про призначення у справі судової автотехнічної експертизи, колегією суддів Північного апеляційного господарського суду вирішено для всебічного та об`єктивного розгляду спору здійснювати розгляд справи №910/11549/19 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розгляд апеляційної скарги ТДВ СК «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 призначено на 16.03.2021.

Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено сторонам строк для подання пояснень або заперечень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Водночас, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у відповідності до ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового рішення за результатами розгляду справи.

Позивач своїм правом, визначеним ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу ТДВ СК «Альфа-Гарант» до Північного апеляційного господарського суду не подав.

У зв`язку з неявкою представників учасників справи у судове засідання, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 відкладено розгляд справи №910/11549/19 на 06.04.2021.

У судове засідання 06.04.2021 учасники справи представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 у задоволенні клопотання Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про призначення судової автотехнічної експертизи відмовлено.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представників учасників справи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

В силу приписів ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а наявні документи є достатніми для можливості прийняття рішення за результатами розгляду даної справи, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку оскаржуваного судового рішення у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 06.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 05.03.2018 між позивачем (страховик) та ТОВ «КОКА-КОЛА-Україна ЛІМІТЕД» (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до якого позивачем, зокрема, були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 .

08.12.2018 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 та транспортного засобу Hyundai GetZ, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , особу якої в подальшому визнано винною у скоєнні ДТП та адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП згідно постанови Подільського районного суду м. Києва від 11.01.2019 у справі №758/16726/18.

Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено транспортний засіб "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 , який був застрахований позивачем, що підтверджується актом огляду ТЗ, фотододатками, в яких зафіксовано механічні пошкодження ТЗ, ремонтною калькуляцією, звітом суб`єкта оціночної діяльності.

Страховим актом №АХА2433741 від 17.12.2018 затверджено суму страхового відшкодування у розмірі 49 586, 29 грн. Страховим актом №АХА2437783 від 03.01.2019 затверджено суму страхового відшкодування у розмірі 25 937, 55 грн.

Таким чином, загальний розмір затвердженого позивачем страхового відшкодування склав 75 523,84 грн.

Позивачем на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту фактично було виплачено на користь страхувальника страхове відшкодування у розмірі 75 523, 84 грн на рахунок ФОП Савонік О.М. (суб`єкт, який проводив фактичний відновлювальний ремонт) транспортного засобу, що підтверджується платіжними дорученнями №526082 від 04.01.2019 на суму 25 937, 55 грн та №523557 від 22.12.2018 на суму 49 586, 29 грн, долученими до позовної заяви.

Таким чином, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи, якою згідно постанови Подільського районного суду м. Києва від 11.01.2019 у справі №758/16726/18 є ОСОБА_1 (водій транспортного засобу Hyundai GetZ, д.р.н. НОМЕР_2 ), яка визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Судом першої інстанції згідно матеріалів справи встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Hyundai GetZ, д.р.н. НОМЕР_2 на момент ДТП, яка відбулась 08.12.2018, була застрахована у відповідача згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/008197136.

Так, позивач 05.02.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування на суму 75 523, 84 грн, проте відповідач здійснив виплату страхового відшкодування в порядку суброгації лише частково, на суму 3 341, 12 грн.

З огляду на те, що відповідач здійснив виплату страхового відшкодування не у повному обсязі, позивач звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом про стягнення суми боргу - 70 182, 72 грн (із вирахуванням із суми 75 523, 84 грн франшизи у розмірі 2 000, 00 грн згідно полісу АМ/008197136 та вже сплачених відповідачем коштів у розмірі 3 341, 12 грн). При цьому, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за порушення останнім строків виплати страхового відшкодування та 3% річних.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано вимоги позовної заяви в частині стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 70 182, 72 грн, у зв`язку з чим у даній частині позовні вимоги задовольнив. При цьому, позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 6 745, 23 грн та 3% річних в сумі 582, 61 грн суд визнав безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За положеннями ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У відповідності до положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

При цьому слід враховувати, що спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Так, розмір (коефіцієнт) зносу розраховується за порядком, передбаченим Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (надалі - Методика).

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Пунктом 2.4 Методики визначено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» визначено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку №800 від 28.12.2018 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 , з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу, склала 85 833, 02 грн. Зазначений звіт складено та підписано оцінювачем Каздою Д.О., підпис скріплено печаткою останнього як фізичної особи-підприємця.

Водночас, матеріали справи містять копії сертифікату суб`єкта оціночної діяльності та кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, з огляду на що, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання оцінювача неналежним суб`єктом оціночної діяльності у розумінні положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

Разом з тим, зі змісту звіту про оцінку вартості матеріального збитку №800 від 28.12.2018 вбачається, що суб`єктом оціночної діяльності визначено вартість матеріального збитку, якого було завдано виключно внаслідок пошкоджень при спірній ДТП, про що безпосередньо вказано у звіті. При цьому обчислення здійснювалося саме з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, тоді як на першому аркуші звіту наявний перелік використаних інформаційних джерел, в тому числі довідник «Бюлетень автотоварознавця». Отже, доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими, у зв`язку з чим правомірно не прийняті судом першої інстанції в якості підстави для відмови у позові.

Стосовно тверджень скаржника, що пошкодження блоків управління світлом аж ніяк не співвідносяться та не могли утворитись із пошкодженнями, які нанесені транспортним засобом винуватця в даному ДТП, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи містяться відповідні фотознімки, на яких зафіксовані ті пошкодження, що в подальшому були перелічені у акті огляду транспортного засобу (та розрахунок відновлення яких наведений у ремонтній калькуляції, наявної у матеріалах справи), а відтак доводи відповідача у цій частині не можуть бути враховані.

В свою чергу, як зазначено судом першої інстанції, матеріалами справи підтверджується, що транспортний засіб "AUDI A6 ALLROAD", д.р.н. НОМЕР_1 було відновлено після наслідків ДТП, і фактична вартість такого відновлення склала 75 523, 84 грн; зазначена сума є реальними збитками, які були завдані винною у ДТП особою.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За положеннями ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так, колегія суддів зазначає, що звіт про оцінку транспортного засобу є попереднім оціночним докуменом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у справі №924/675/17

Таким чином, у страховика у зв`язку з настанням страхового випадку виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду, за яким надані позивачем докази понесення витрат на виплату страхового відшкодування (в тому числі звіт суб`єкта оціночної діяльності, платіжні документи) можуть бути визнані в якості належних, достовірних та допустимих доказів реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП, правові підстави для неприйняття зазначених доказів відсутні.

Таким чином, доводи скаржника щодо винесення оскаржуваного рішення на підставі неналежних доказів, наданих позивачем у відповідності до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, не приймаються судом апеляційної інстанції.

Водночас, загальна сума, яка була затверджена страховими актами №АХА2433741 від 17.12.2018, №АХА2437783 від 03.01.2019 та фактично виплачена позивачем на користь страхувальника (75 523,84 грн) є на 12% меншою, ніж сума відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, яка зазначена у звіті (85 833, 02 грн), що жодним чином не порушує прав відповідача в цій частині та не перевищує лімітів відповідальності, встановлених страховим полісом.

Разом з тим, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача пені та 3% річних, оскільки позивачем не обґрунтовано розрахунок пені та 3% річних та правомірність їх нарахування у період з 06.05.2019 по 14.08.2019. При цьому, з прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача єдину загальну суму у розмірі 77 510,56 грн, як шкоду, заподіяну внаслідок ДТП.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Колегія суддів зазначає, що пеня та 3% річних не можуть вважатися шкодою, заподіяною внаслідок ДТП, оскільки є штрафними санкціями (пеня) та фінансовою відповідальністю (3% річних) за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахування яких здійснюються у відповідності до приписів законодавства.

Отже, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення суми 7 327, 84 грн (яка у прохальній частині позову визначена позивачем саме як шкода, заподіяна внаслідок ДТП) з огляду на їх безпідставність.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду, а тому не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Згідно п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» - без задоволення.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника (ТДВ СК «Альфа-Гарант») в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант".

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/11549/19, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021.

5. Матеріали справи №910/11549/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 15.04.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.І. Буравльов

А.І. Мартюк