РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.04.2021Справа № 910/17019/20

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_6
доГромадської організації «Фонд інновацій та розвитку - Україна»
прозахист ділової репутації, спростування та видалення недостовірної інформації
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Осадча Н.О.
від відповідача:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (надалі - «Підприємець») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації «Фонд інновацій та розвитку - Україна» (надалі - «Організація») про захист ділової репутації, спростування та видалення недостовірної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_7/ відповідачем створено та оприлюднено статті з неправдивою та недостовірною інформацію, що завдає шкоди діловій репутації позивача, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати таку інформацію недостовірною, негативною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Підприємця, зобов`язати відповідача спростувати таку інформацію, видалити її та сплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

Протокольною ухвалою суду від 01.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання 01.03.2021 представник позивача з`явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду у даній справі направлялися судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, конверти з ухвалами суду були повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 07.04.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_7/ були оприлюднені статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (посилання на статтю ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (надалі - «Стаття 1» та « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (посилання на статтю ІНФОРМАЦІЯ_5) (надалі - «Стаття 2»).

Позивач вказує, що поширена про нього інформація у вказаних статтях підлягає спростуванню відповідачем, оскільки є твердженням про факти, яких ніколи не існувало, і які не були перевірені та підтверджені відповідачем, та є негативною, оскільки в ній стверджується про начебто незаконну діяльність позивача, що дискредитує та завдає шкоди його діловій репутації.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просить визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Підприємця, наступну інформацію:

- викладену у Статті 1:

«Родичі померлого приїхали в морг і почали вимагати у завідувача відділення СМЕ, судово-медичного експерта ОСОБА_1 негайно зробити розтин, видати лікарське свідоцтво про смерть і віддати тіло. За словами завідувача, вони пропонували за це гроші. "У ході їх [родичів. - Ред.] наполягань і криків з`ясувалось, що ОСОБА_2 , власник ритуального агентства в Ірпені, пообіцяв їм (звичайно не за дарма) "терміново влаштувати поховання", - розповідає ОСОБА_3 , - "Я пояснив, що такі вимоги незаконні і був вимушений викликати поліцію". Виклик від ОСОБА_3 на номер 102 зафіксовано о 10.35.

"Я їм сказав, що "направлення на дослідження" від поліції все одно незаконне і порушує ряд інструкцій. Тіло знаходиться у відділенні патанатомії лікарні, а я - судовий експерт бюро. Тіло померлої людини не можна просто так без супроводжуючих дій і документів "перенести" з однієї установи до іншої, - пояснює завідувач, - "Згодом мені зателефонувало керівництво обласного бюро СМЕ з вимогою "піти родичам на зустріч" і "виконати те, що просить ОСОБА_6. Я відмовився", - розповів ОСОБА_3 .

Але щоб зрозуміти масштаби і наслідки дій у цій сфері, що відбуваються в Ірпені і Київський області, треба почати з "ОСОБА_6 цього балу".

ОСОБА_5 відомий в місті, і після стрілянини в липні - у всій країні, безліччю скандалів й правопорушень.

За свідченням багатьох джерел, саме водій "Пам`ять King" транспортував тіло до моргу, що є неприпустимим за подібних обставин. Закон забороняє контакт з тілом стороннім особам, адже труп та супутні речі є речовими доказами. У п. 1.9 діючого наказу МОЗу, вказано, що транспортувати тіло в морг у випадку підозри на вбивство можуть лише правоохоронці або спеціалізовані інші служби.

Впродовж розслідування, назбиралось кілька десятків історій про дзвінки ОСОБА_6 старшого до родичів померлих через 7-10 хвилин після того, як ті повідомили про смерть в поліцію. Записи дзвінків й свідчення знаходяться в розпорядженні автора. Телефонує ОСОБА_6 старший саме на той номер, з якого був зроблений виклик в поліцію. Зазвичай, ОСОБА_6 представляється, звертається до родича за ім`ям і називає адресу, де сталось нещастя, одразу пропонує оформити документи, дати "направлення" до моргу і т.п.

З питанням про ОСОБА_7 , авторка розслідування звернулася до начальника міськвідділу поліції Ірпеня полковника ОСОБА_8 . Головний поліцейський міста розповів, що й сам неодноразово прибував на місце злочину пізніше за ОСОБА_6 . "Не знаю як так відбувається. Приїжджаю, а він вже там. Усіх порушників у відділку необхідно звільнити", - наголосив ОСОБА_9 , - "Скажу також, що по ОСОБА_6 йде кілька розслідувань, але це все, що я можу повідомити".

На зустрічі авторки з ОСОБА_6 старшим той запевняв, що ніколи не отримував жодних повідомлень від поліції: "Люди телефонують мені самі, поліція мені нічого не повідомляє". Втім, після демонстрації запису дзвінків, що підтверджували протилежне, ОСОБА_5 обірвав розмову й швидко пішов.

Мешканка Ірпеня ОСОБА_23 розповіла, що коли її батьки нещодавно померли вдома, поліція радила звернутись за номером ОСОБА_6 .

Інша мешканка міста ОСОБА_10 розповіла, що коли влітку цього року помер родич, ОСОБА_6 зателефонував їй до приїзду поліції і нав`язував послуги: - "Після остаточної відмови, він погрозив словами "вам все одно до мене йти". Адже його син - директор цвинтаря. Думаю, саме це він мав на увазі. Коли ми приїхали на похорон - центральні ворота кладовища були на замку".

Авторці вдалось отримати чимало свідчень місцевих та людей зі сфери про те, що ОСОБА_6 старший транспортує усі тіла у морг Ірпеня на СМЕ, що заборонено за інструкцією і може спотворити хід кримінальних розслідувань.

Адже в більшості випадків смертей безхатченків, одиноких людей, людей в притулках чи домах пристарілих Ірпеня, транспортуванням і похороном займається саме ОСОБА_6 , і завжди - без жодних документів. Таке прямо заборонено законами України.

Про подібні випадки відомо поліції Ірпеня, робітникам кладовищ регіону, лікарні, моргу. Втім люди бояться називати свої імена, та посади, адже кажуть, що в маленькому місті захисту шукати ніде, а поліція і прокуратура "за одно" з ОСОБА_6.

Джерело-посадовець, якому авторка довіряє, повідомило, що куратором "діяльності" підприємця-ритуальщика є заступник начальника головного управління відділення Нацполіції в ОСОБА_11 . "В Ірпені всі знають один одного. ОСОБА_14 його [ ОСОБА_6. - Ред.] прикриває. Останній рік їх "співпраця" посилилась. Це сталось після введення правок "Лозового", коли слідчий мав би кожного разу звертатись до суду за ухвалою про призначення судово-медичної експертизи. Вони [ ОСОБА_6 , поліція і бюро СМЕ. - Ред.] винайшли дуже хитрий спосіб це оминати і на цьому їх інтереси співпали", - розповів співрозмовник. ОСОБА_13 є депутатом гостомельської селищної ради. Про його зв`язок з ОСОБА_6 також розповідає колишній водій ОСОБА_6 : " ОСОБА_14 всім керує, він карає патрульних, якщо ті не повідомляють ОСОБА_6 дані про померлих". Джерело з поліцейського відділку міста підтвердило таку інформацію.

- викладену у Статті 2:

«"ІНФОРМАЦІЯ_6", - розповідає власниця місцевого невеликого ритуального магазину ОСОБА_15 , - "Він монополіст на ринку і дуже нахабний. Він розгулює по моргу, до випадку зі стріляниною навіть мав власний ключ".

Інформацію про власні ключі від моргу, якими користувався ОСОБА_6 підтвердив співробітник моргу, який попросив не називати його ім`я з міркувань безпеки. Головна лікарка ОСОБА_16 , також визнала цей факт: "У нас щодо цього був інцидент ще взимку. Ми заборонили йому [Королю. - Ред.] туди заходити, змінили замки і в приймальному відділенні є журнал, за всім слідкують санітарки. Ми тоді почали розпитувати, але крайніх не знайшли", - повідомила лікарка. Втім, як розповідають співробітники лікарні, попри заміну замків, ОСОБА_6 як і раніше має доступ до ключів. Тепер він бере їх, а потім повертає у приймальне відділення.

Співрозмовники журналістки кажуть, що чоловік має вплив на працівників лікарні. За словами ОСОБА_17 , дії підприємця навіть призвели до звільнення з посади кількох людей, зокрема і завідувача відділенням судмедекспертизи в Ірпені ОСОБА_3 . Лікар ОСОБА_3 інформацію про своє звільнення за фактичним примусом підтвердив. Також він підтвердив, що звертав увагу керівництва і лікарні і обласно бюро СМЕ на проблему "ОСОБА_6" і також повідомляв їм, що "в морзі з`являються або зникають тіла без супровідних документів". Про реакцію київського обласного бюро викладено у другій частині розслідування.

Однозначно можна стверджувати, що дозвіл на оренду було надано з фактом конфлікту інтересів, з порушенням конкурсних вимог на оренду комунального майна, санітарних норм та рекомендації АМКУ щодо заборони оренди моргів приватними особами. Також, з огляду на кількість ліжкомісць лікарні, та нормативи МОЗу, 100 метровий морг замалий навіть для потреб лікарні.

Другий магазин поблизу цвинтаря за адресою Українська 1,т має чотири поверхи. Також там розташовано виробництво пам`ятників "Пам`ять King".

Кілька мешканців Ірпеня розповіли про ненадходження тіл їх родичів до моргу. Випадки траплялись останні три роки. Зважаючи на морально-етичний аспект та міркування безпеки, імена свідків не розголошуються. Жителі Ірпеня розповідали приблизно однакові історії: після того як ОСОБА_6 , або його водії забирали тіла для транспортування з дому в морг, родичі їхали до моргу, проте там їм повідомляли, що тіло не надходило. Родичи телефонували ОСОБА_6 , а той відповідав, що "відвіз тіло до моргу у Берковцях", якого насправді не існує. За словами родичів, тіло ОСОБА_6 привозив безпосередньо на похорон.

На веб-сайті бюро ритуальних послуг підприємця розміщена інформація про "послуги моргу", де зазначено зокрема: "Зберігати померлого краще в холодильних камерах моргу... Подібну послугу надає ритуальне бюро "Пам`ять King" в Ірпені. Сучасний морг дозволяє зберігати до 15 тіл".

Колишній співробітник ОСОБА_6 , що не був законно працевлаштований і попросив зберегти анонімність з міркувань безпеки, запевнив, що тіла померлих ОСОБА_6 привозить саме до будівлі по вул. Українська, 1т. "Це приміщення гаражу на території магазину біля цвинтаря. Там стоїть два стула, на яких лежать старі двері", - розповідає робітник, - "Стара пудра, помада. Води там нема. Трупи витирають вологими серветками та й все". Чоловік розказав, що максимальне число трупів, які зберігалися в гаражі ОСОБА_6 одночасно - три. Цю інформацію також підтвердив інший колишній водій підприємця, що зараз перебуває за кордоном.

Дійсно, у дворі на задній частині будівлі знаходяться входи у три бокси, два з яких обладнані камерами відеоспостереження. Проте третій бокс немає відеонагляду. За твердженням колишнього працівника бізнесу, саме там розташований імпровізований морг. Закон України забороняє приватні морги.

Усі співрозмовники підтвердили, що на ФОПі в ОСОБА_6 немає офіційно працевлаштованих працівників: "Постійно працюють чотири співробітника комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства "Ірпінь" (далі - КП УЖКГ "Ірпінь"), копачі. Вони виконують основний об`єм робіт. Інші працівники - бомжі, люди без громадянства, постійна "текучка".

На веб-сайті Пам`ять Кing пропонується також і послуга бальзамування, що є абсолютно незаконним, адже наказ МОЗу у п.1.3. дозволяє бальзамування тіл судово-медичної експертизи тільки з дозволу слідчих органів і тільки фахівцями з відповідною освітою у відповідних закладах. Так само і тіла з патанатомії бальзамуватись можуть тільки працівниками державних або комунальних установ (ст. 197 Податкового кодексу України, п. 197.1.10)

Також закони України забороняють торгівлю місцями на цвинтарі й видачу документів на померлих стороннім особам. Крім того, свідки кажуть, що підприємець фактично встановлює ціни на зберігання тіл. Власниця ритуального магазину ОСОБА_15 називає ціну: "Звичайно ОСОБА_6 пропонує людям 400 гривень на добу. Хоча згідно з законодавством труп має зберігатись безкоштовно три доби. Звісно, і квитанцій ОСОБА_6 не дає, адже він просто не має права надавати такі послуги", - зазначила жінка.

Отже, щонайменше 130 поховань за 90 днів було організовано ритуальним бюро ОСОБА_7 , адже інших ритуальників в місті немає.

Про те, що у комунального підприємства з приватними підприємцями за законом має бути договір там теж не чули. Проте в ході розмови із журналісткою, ОСОБА_6 зателефонував продавчині на мобільний і спитав: "Чи готові документи?" Та відповіла, що "так", Тоді ОСОБА_2 сказав, "Ну вийдєш мнє, винєсєш". За кілька хвилин підприємець був на порозі магазину, а продавчиня винесла йому якісь папери на очах журналістки. Після розпитувань, пані ОСОБА_20 розповіла, що віддала ОСОБА_6 договір-замовлення на поховання між комунальниками та родичами померлої людини. Журналістка запитала на якій підставі ОСОБА_6 був переданий документ і яку роль у цих відносинах відіграє підприємець. За декілька хвилин, працівниці ритуального магазину змінили свої свідчення, стверджуючи, що то були "документи по оренді каплички на цвинтарі, між ОСОБА_6 та комунальниками" і додали: "Не в нас тут треба запитувати, розбирайтеся з владою "зверху" .

Однак 23-го листопада вже поліція звернулася до ОСОБА_6 . За повідомленням місцевих ЗМІ, ОСОБА_2 був позбавлений водійських прав через ДТП, яке сталося із підприємцем у стані алкогольного сп`яніння. Місцеві неодноразово наголошували, що подібний випадок - не перший, але кожного разу поліція повертає ОСОБА_6 водійське посвідчення.

Співрозмовники авторки, серед яких були й клієнти ОСОБА_7 , стверджують, що підприємець ніколи не надає договорів на замовлення послуг або будь-яких квитанцій.

Пані ОСОБА_17 розповіла, що коли місцеві журналісти місцевої інформаційної агенції "Погляд" приїжджали робити репортаж про надання приміщення моргу в оренду ОСОБА_6 , між підприємцями стався конфлікт і ОСОБА_6 старший погрожував життю жінці. Тож жінка написала скаргу до місцевої прокуратури. Ця скарга залишилась без відповіді. ОСОБА_17 стверджує, що ОСОБА_6 погрожував їй на камеру і в журналістів "Погляду" в архіві має бути запис цих погроз.».

Також позивач просить суд зобов`язати відповідача протягом 5-ти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену інформацію щодо Позивача у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення, а також видалити з мережі Інтернет вказані Статті.

Відповідно до частини першої статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 4 Закону України «Про інформацію» передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (ст. 7 Закону України «Про інформацію»).

Згідно із статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

При цьому статтею 91 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Отже, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до вказаної статті фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила.

При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1).

Як зазначено в пункті 9 та 12 вказаної постанови відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Отже, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №347/1525/14-ц, від 13.02.2019 у справі №687/1125/16-ц, від 09.10.2019 у справі №183/175/16, від 13.03.2018 у справі № 910/2853/17.

Під час розгляду справи судом встановлено факт поширення спірної інформації у статтях під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (ІНФОРМАЦІЯ_5) у мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_7, автор статті - ОСОБА_23.

Пред`являючи позовні вимоги до Організації, позивач зазначає, що саме відповідач є фактичним власником та наповнювачем (користувачем) веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_7, оскільки на вказаній веб-сторінці при натисканні на розділ «Про нас» здійснюється перехід на сайт відповідача, вказаний веб-сайт містить логотип та назву відповідача, а також значок Copyright ©.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»:

автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір;

веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом;

веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо;

власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу;

власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.

Частиною 11 статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися.

Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом "в" цієї частини.

Належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, можуть бути дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені (пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1).

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження приналежності веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_7 саме Організації, тобто чи є відповідач отримувачем послуг хостингу та/або володілець облікового запису, та не звертався до суду із відповідним клопотанням про витребування таких доказів у реєстратора та хостинг-провайдера цього веб-сайту.

При цьому, у відповідності до ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_7 не містить інформацію про Організацію як власника сайту. Назва відповідача зазначається лише в контексті того, що цей проект реалізується Innovation and Development Foundation, при натисканні на що здійснюється перехід на сайт https://idf.solutions/ua/.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Паеффген проти Німеччини (PAEFFGEN GMBH v. Germany, № 25379/04, 21688/05, 21722/05, 21770/05, ECHR 2007)", вказав на те, що власник доменного імені вправі самостійно визначати способи його використання (розмістити рекламу, сайт про послуги і товари, зробити доступ платним або безкоштовним, здавати доменне ім`я в оренду, продати його). Тому виключне право на використання доменного імені має економічну цінність, а відповідно є правом власності в змісті статті першої Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивачем не надано доказів того, що власник доменного імені wikiinvestigation.org передав вказане доменне ім`я у власність або користування іншій особі, зокрема відповідачу, на підставі відповідного договору, а також доказів того, що користування даним доменним ім`ям здійснюється без належної правової підстави відповідачем.

Позивач не звертався із запитом про надання інформації до реєстратора - OnlineNIC, Inc чи будь-якої іншої особи або органу, що може надати відомості про власника спірного сайту, відмінні від наявних у матеріалах справи.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження того, що саме відповідач є автором спірного інформаційного матеріалу (або авторами є його посадові чи службові особи при виконанні посадових (службових) обов`язків) або того, що відповідач є власником сайту ІНФОРМАЦІЯ_7, на якому поширено спірну інформацію.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в позові, оскільки позивач не надав вірогідні докази, які б достовірно підтвердили, що спірна інформація оприлюднена та поширена в мережі Інтернет саме Організацією.

При цьому, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача, достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову, судом не перевіряється. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховний Суд від 11.06.2020 у справі №761/7719/18.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог Підприємця необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.04.2021.

Суддя В.П. Босий