СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2021 р. Справа № 922/2380/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря Гончарова О.В.

за участю представників сторін:
від позивача- Міхно Л.О., посвідчення № 1798, б/д;

від відповідача -Гарагуля В.А., довіреність від 30.12.20 р. № 27-10;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Акціонерного товариства Турбоатом м. Харків (вх.№ 3564 Х 2/5) на рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2020, ухвалене суддею Присяжнюком О.О. в приміщенні господарського суду Харківської області (повне рішення складено 03.12.2020) у справі № 922/2380/20

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Акціонерного товариства "Турбоатом", м. Харків

про стягнення коштів, м. Харків

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Харківська міська рада звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Турбоатом" про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 2 186 164,23грн. за період з 01.03.2020 року по 30.06.2020 року, згідно зі ст.ст.1212-1214 ЦК України.

В обґрунтування позову позивач посилається, зокрема на те, що АТ Турбоатом у період з 01.03.2020 по 30.06.2020 як власник нерухомого майна використовувало земельні ділянки по просп. Московському, 199 у м. Харкові з кадастровими номерами :04:011:0015 площею 12,0066 га та :04:011:0016 площею 0,1655 га, на яких це майно розташоване, без державної реєстрації речових прав на вказані земельні ділянки у порядку ст. 125 Земельного кодексу України та без здійснення плати за їх використання, у зв`язку з чим безпідставно, за рахунок позивача зберіг кошти у розмірі орендної плати за ці ділянки в сумі 2 186 164,23 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.11.2020 у справі № 922/2380/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Турбоатом" на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 186 164,23 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства Турбоатом на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору у сумі 32 792,46 грн. Повернуто на рахунок Харківської міської ради за реквізитами: рахунок (ІВАN): UА0032986; отримувач: Харківська міська рада; банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ; МФО банку: 820172; помилково сплачену суму судового збору у розмірі 17 157,07 грн.

Рішення обґрунтовано наявністю передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача спірної суми як безпідставно збережених грошових коштів, з огляду на те, що відповідач у період з 01.03.2020 по 30.06.2020 використовував земельні ділянки по просп. Московському, 199 у м. Харкові з кадастровими номерами :04:011:0015 площею 12,0066 га та :04:011:0016 площею 0,1655 га, для експлуатації та обслуговування розташованих на них належних відповідачу на праві власності об`єктів нерухомого майна, без оформлення прав власності або користування цими земельними ділянками, не сплачуючи за їх користування грошові кошти, внаслідок чого за відсутності правових підстав зберіг за рахунок позивача грошові кошти у розмірі орендної плати за користування земельними ділянками.

Відповідач -Акціонерне товариство Турбоатом із зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якими регулюються зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, оскільки судом не з`ясовано та не надано належної оцінки обставинам щодо використання відповідачем протягом спірного періоду спірних земельних ділянок на праві постійного користування зі сплатою встановленої для такого користування плати у формі земельного податку, що виключає застосування положень зазначеної статті.

17.02.2021 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 2079), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Турбоатом м. Харків (вх.№ 3564 Х 2/5) на рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2020 у справі 922/2380/20 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 15.03.2021 р. о 12:00 .

У зв`язку з перебуванням 15.03.2021 на лікарняному судді-доповідача Тарасової І.В. та відсутності правових підстав, визначених частиною 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України для передачі справи для повторного автоматизованого розподілу, учасникам справи надіслано повідомлення про те, що розгляд справи № 922/2380/20, призначений на 15.03.2021 о 12:00 годині, відбудеться 05.04.2021 об 11:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №104.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.06.2020 № 214002661 право власності на нежитлові будівлі літ. БЩ-3 площею 1262,4 кв.м., літ. 1В-1-3 площею 3436,2 кв.м., літ. 1А-3 площею 1408,5 кв.м., літ. 1К-1 площею 104,4 кв.м., літ. АМ-2-6 площею 2062,7 кв.м., літ. 1Л-3 площею 761,8 кв.м., літ. 13-1-3 площею 9721,1 кв.м., літ. 1Ж-2 площею 33,7 кв.м., літ. 1И-7 площею 13107,7 кв.м., літ. 1Б-3 площею 2177,9 кв.м., літ. 1Е1 -12 площею 106010,1 кв.м. по просп. Московському, 199 у м. Харкові зареєстроване за АТ Турбоатом на підставі наказу органу Фонду державного майна України від 31.01.1996 № 16-АТ.

Нежитлові будівлі літ. БЩ-3, літ. 1В-1-3, літ. 1А-3, літ. 1К-1, літ. 1Л-3, літ. 13-1-3, літ. 1Ж-2, літ. 1И-7, літ. 1Б-3, літ. 1Е1-12 розташовані на земельній ділянці площею 12,0066 га (кадастровий номер :04:011:0015) по просп. Московському, 199 у м. Харкові.

Нежитлова будівля літ. АМ-2-6 розташована на земельній ділянці площею 0,1655 га (кадастровий номер :04:011:0016) по просп. Московському, 199 у м. Харкові.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 24.06.2020 № НВ-020 земельна ділянка по просп. Московському, 199 у м. Харкові з кадастровим номером :04:011:0015 сформована як об`єкт цивільних прав 04.02.2020; площа земельної ділянки 12,0066 га; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код ЦВПЗ 11.02); вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель виробничого призначення.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 24.06.2020 № НВ-020 земельна ділянка по просп. Московському, 199 у м. Харкові з кадастровим номером :04:011:0016 сформована як об`єкт цивільних прав 05.02.2020; площа земельної ділянки 0,1655 га; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код ЦВПЗ 11.02); вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі виробничого призначення літ. АМ-2-6 (адміністративна).

Відповідно до вказаних витягів з Державного земельного кадастру, речові права на зазначені земельні ділянки за АТ Турбоатом не зареєстровані.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 25.06.2020 здійснено обстеження земельних ділянок по просп. Московському, 199 у м. Харкові з кадастровими номерами :04:011:0015, :04:011:0016 на підставі витягів з Державного земельного кадастру від 24.06.2020 № НВ-020 та № НВ-020.

За результатами обстеження складено Акт обстеження земельних ділянок за адресою: м. Харків, просп. Московський,199 з кадастровими номерами :04:011:0015, :04:011:0016 від 25.06.2020, в якому зазначено, що обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці площею 12,0066 га з кадастровим номером :04:011:0015 по просп. Московському, 199 у м. Харкові розташовані нежитлові будівлі літ. БЩ-3, літ. 1В-1-3, літ. 1А-3, літ. 1К-1, літ. 1Л-3, літ. 13-1-3, літ. 1Ж-2, літ. 1И-7, літ. 1Б-3, літ. 1Е1-12, право власності на які зареєстроване за АТ Турбоатом.На земельній ділянці площею 0,1655 ґа з кадастровим номером :04:011:0016 по просп. Московському, 199 у м. Харкові розташована нежитлова будівля літ. АМ-2-6, право власності на яку зареєстроване за АТ Турбоатом.

Зважаючи на наведені обставини, позивач посилається, що у період з 01.03.2020 по 30.06.2020 земельні ділянки площею 12,0066 га (кадастровий номер :04:011:0015) та площею 0,1655 га (кадастровий номер :04:011:0016) по просп. Московському, 199 у м. Харкові використовуються АТ Турбоатом для розміщення та експлуатації належних йому на праві власності об`єктів нерухомого майна, за відсутності документів, що посвідчують право власності або право користування ними та сплати орендної плати, що на думку позивача, свідчить про збереження відповідачем за рахунок позивача грошових коштів у розмірі орендної плати.

Розрахунок розміру безпідставно збережених АТ Турбоатом коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок площею 12,0066 га (кадастровий номер :04:011:0015) та площею 0,1655 га (кадастровий номер :04:011:0016) по просп. Московському, 199 у м. Харкові від 14.05.2020 № 3893, від 24.07.2020 № 4926, виданих Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Відповідно до інформації Офісу великих платників податків ДПС України від 03.06.2020 № 3401/9/28-10-54-18 АТ Турбоатом нараховує та сплачує земельний податок з юридичних осіб. По зобов`язаннях за січень-березень 2020 АТ Турбоатом нараховано та сплачено 6 329 099,40 грн.

Відповідно до уточнюючої податкової декларації, поданої АТ Турбоатом за 2020 рік до контролюючого органу, АТ Турбоатом декларується плата за землю за використання чотирьох земельних ділянок з кадастровими номерами :04:011:0016, :04:011:0015, :06:004:0002, :02:001:0045.

За використання земельної ділянки з кадастровим номером :04:011:0016 АТ Турбоатом декларується річна сума земельного податку у розмірі 55 697,52 грн; за використання земельної ділянки з кадастровим номером :04:011:0015 АТ Турбоатом декларується річна сума земельного податку у розмірі 4 524 840,29 грн.

Періодом, за який звертається позивач про стягнення з АТ Турбоатом за використання вказаних земельних ділянок є період з 01.03.2020 по 30.06.2020, стягнення проводиться за 3 місяці, оскільки за березень місяць 2020 року нарахування безпідставно збережених коштів міською радою не здійснюється з огляду на приписи Закону України від 02.04.2020 року № 540 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, відповідно до положень якого плата за землю не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року.

З метою недопущення подвійного стягнення плати за землю за використання спірних земельних ділянок комунальної власності позивач при визначенні заявленого до стягнення розміру безпідставно збережених грошових коштів врахував сплату АТ Турбоатом плати за землю з урахуванням інформації щодо задекларованого останнім земельного податку, а саме:

- за земельну ділянку з кадастровим номером :04:011:0016 відповідачем декларується 55 697,52 грн. в рік, що в місяць складає 4 641,46 грн., а за три місяці (тобто з 01.04.2020-30.06.2020, без врахування березня 2020) складає 13 924,38 грн.,

З урахуванням сплаченої АТ Турбоатом суми земельного податку за три місяці 2020 року у розмірі 13 924,38 грн. за використання вказаної земельної ділянки, позивачем нараховано до стягнення безпідставно збережені кошти за вказаний період в розмірі 26 582,94 грн.

- за земельну ділянку з кадастровим номером :04:011:0015 відповідачем декларується 4 524 840,29 грн. в рік, що в місяць складає 377 070,03 грн, а за три місяці (тобто з 01.04.2020 - 30.06.2020, без врахування березня 2020) складає 1 131 210,09 грн.

З урахуванням сплаченої АТ Турбоатом суми земельного податку за три місяці 2020 року у розмірі 1 131 210,09 грн за використання вказаної земельної ділянки, позивачем нараховано до стягнення безпідставно збережені кошти за вказаний період в розмірі 2 159 581.29 грн.Загальна сума нарахованих позивачем до стягнення безпідставно збережених АТ Турбоатом коштів у розмірі орендної плати за використання земельних ділянок з кадастровими номерами :04:011:0015 та :04:011:0016 за наведений період складає 2 186 164,23 грн.

Відповідач в обгрунтування своїх заперечень проти позову у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив на позов зазначив, що АТ "Турбоатом" у спірному періоді використовувало спірні земельні ділянки, на яких розташовано належне йому на праві власності нерухоме майно на праві постійного користування, яке перейшло до нього від його правопопередників, які набули це право відповідно до діючих на момент набуття цього права норм, за рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих. Зокрема, відповідач зазначає, що спірні земельні ділянки, якими він користується, надані його правопопередникам на підставі: рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 370 від 31.03.1948; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 232 від 30.03.1949; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих № 359 від 11.05.1949; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 556 від 23.06.1949; рішення виконавчою комітету Харківської міської ради № 56-11 від 03.02.1960; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 210-13 від 18.04.1961; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158-16 від 27.06.1990. На обґрунтування своїх заперечень відповідачем також вказано про те, що за користування спірними земельними ділянками підприємство своєчасно сплачує земельний податок. Правомірність використання земельних ділянок та той факт, що підприємство використовує їх виключно на підставі рішень, прийнятих органом місцевого самоврядування, а саме - рішень виконавчого комітету Харківської міської ради підтверджується рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.2010 у справі № 16/174-8, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010.

Відповідач також заперечує проти розрахунку позивача суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності, щодо його форми, та зазначає про відсутність підстав використання у ньому річної орендної плати у розмірі 4 %, тоді, як у розрахунку Департаменту земельних відносин використовується ставка у розмірі 2,4 %. Відповідачем також наголошено про те, що АТ "Турбоатом" як власником нерухомого майна, вживалися заходи щодо оформлення прав користування земельними ділянками, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, напроти, тільки 18.08.2020 Департамент земельних відносин позивача супровідним листом за вих. № 6692/0/225-20 від 18.08.2020 направив на адресу відповідача примірники договорів оренди землі, які останній невідкладно підписав і листом за вих. № 01/03/27-319 від 21.08.2020 повернув позивачу, втім зазначений договір з боку позивача станом на час розгляду справи не підписано. Таким чином, відсутність підстав для виникнення орендних правовідносин в порядку Закону України "Про оренду землі станом на момент подання позовної заяви унеможливлює одержання позивачем орендної плати за користування цими земельними ділянками, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України у разі її, орендної плати, несплати. Окрім того, в обґрунтування своїх заперечень посилається на висновок Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, який складено 15.10.2020 за результатами науково-правової експертизи щодо правомірності володіння наданими правопопередникам АТ "Турбоатом" земельними ділянками у період з 1949 по 1971 роки, та порядку сплати за землю до та після переоформлення прав постійного користування земельними ділянками у право оренди землі.

Як зазначено вище, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, пославшись на наявність передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача спірної суми як безпідставно збережених грошових коштів

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком з наступних підстав.

Як зазначено вище, предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача -власника об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень) безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, за відсутності оформленого відповідного речового права.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (кондикційні зобов`язання) визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України, кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відносини з безоплатного користування власником нерухомого майна земельною ділянкою, на якій це майно розташоване, за відсутності речового права власності чи користування такою ділянкою, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, оскільки в них відсутній делікт (цивільне правопорушення), але наявні вищенаведені умови, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №922/1008/15 (провадження №3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах №922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

Як зазначено вище, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав відповідач є власником нерухомого майна-нежитлових будівель, розташованих на спірних земельних ділянках по просп. Московському, 199 у м. Харкові з кадастровими номерами :04:011:0015, :04:011:0016, і був власником цих будівель також протягом спірного періоду.

Речові права на зазначені земельні ділянки за АТ Турбоатом не зареєстровані.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України в чинній редакції передбачено,що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Статтею 92 Земельного кодексу України в чинній редакції передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;

е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.

01.01.2013 набрав чинності Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно зі статтею 1 якого його дія поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Згідно з ч. 1 статті 4 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності,зокрема, право постійного користування земельною ділянкою.

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Разом з тим, частиною 3 цієї статті встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у спірному періоді використовував спірні земельні ділянки на праві постійного користування, яке перейшло до нього в порядку універсального правонаступництва від Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом».

При цьому, на час виникнення такого права у правопопередників, діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації речового права на землю та його посвідчення правовстановлювальними документами, а законодавством, яке діяло в подальшому і по даний час передбачено визнання такого права за відсутності його реєстрації, посвідчення правовстановлювальними документами та переоформлення.

Як вбачається із загальнодоступної інформації з офіційного сайту відповідача та сайту Фонду державного майна України, 21.01.1934 було введено в дію Харківський турбогенераторний завод, якому у 1940 році присвоєно ім`я С.М. Кірова.

Наказом Міністра енергетичного машинобудування СРСР від 21.07.1977 № 203 Харківський турбінний завод ім. С.М. Кірова перейменовано у Виробниче об`єднання турбобудівництва «Харківський турбінний завод» ім. С.М. Кірова.

Відповідно до Постанови ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 03.01.1980 № 5, Виробниче об`єднання турбобудівництва «Харківський турбінний завод» ім. С.М. Кірова перейменоване у виробниче об`єднання турбобудування «Харківський турбінний завод» ім. С.М. Кірова.

Відповідно до Наказу Міністра важкого, енергетичного та транспортного машинобудування СРСР від 20.03.1989 № 99, виробниче об`єднання турбобудування «Харківський турбінний завод» ім. С.М. Кірова перетворено у науково-виробниче об`єднання «Турбоатом».

Відповідно до Наказу Фонду державного майна України від 31.01.1996 № 16-АТ науково-виробниче об`єднання «Турбоатом» перейменоване у Відкрите акціонерне товариство «Турбоатом»

В розділі 1 Статуту Акціонерного товариства «Турбоатом», затвердженого річними загальними зборами акціонерів ПАТ "Турбоатом" (протокол від 18.04.2018 № 23 ) зазначено, що Товариство є юридичною сообою із новим найменуванням у результаті проведення державної реєстрації змін до Статуту Публічного акціонерного товариства «Турбоатом» у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI.

Публічне акціонерне товариство «Турбоатом» було новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Турбоатом» відповідно до вимог Закону України «Про акціонернї товариства», створеного відповідно до Наказу Фонду державного майна України від 31.01.1996 № 16-АТ, Указу Президента України від 26.11.1994 р. № 699/94 «Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів», на підставі процедури, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 «Про затвердження Порядку перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства» шляхом перетворення Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом».

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 «Про затвердження Порядку перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства», передбачено, що в процедурі перетворення державних підприємств у відкриті акціонерні товариства, з моменту державної реєстрацїї відкритого акціонерного товариства активи і пасиви державного підприємства приймаються товариством, яке є правонаступником прав та обов`язків державного підприємства, що приватизується.
Державна частка у статутному капіталі АТ "Турбоатом" становить 75,2241%.

З наведеного вбачається, що в результаті створення АТ «Турбоатом», до нього в порядку універсального правонаступництва перейшли всі права та обов`язки Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом».

З матеріалів справи вбачається, що у складі прав Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом» до відповідача перейшло право постійного користування спірними земельними ділянками.

Так, відповідач користується земельними ділянками, на яких розташовано його підприємство, включаючи спірне нерухоме майно, на підставі наступних рішень органів місцевого самоврядування, відповідно до яких у його правопопередників виникло право постійного користування відповідними земельними ділянками, яке в результаті правонаступництва перейшло до відповідача від Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом»:

- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 370 від 31.03.1948 р., яким поновлено Харківському електромеханічному заводу ім. Сталіна межі земельної ділянки з існуючими будівлями відповідно до плану Управління головного архітектора міста;

- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 232 від 30.03.1949 р., яким задоволено клопотання дирекції Харківського турбогенераторного заводу та закріплено за заводом земельну ділянку «А» орієнтовною площею 1,3 га, земельну ділянку «Б» орієнтовною площею 1,5 га та земельну ділянку «В» орієнтовною площею 0,3 га;

- рішення № 359 виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 11.05.1949 р., яким,зокрема, задоволено клопотання Харківського турбогенераторного заводу та відведено йому у користування земельну ділянку орієнтовною площею 2,5 га по проспекту Сталіна в м. Харкові.

- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 556 від 23.06.1949 р., яким Харківському турбогенераторному заводу,зокрема, поновлено термін на будівництво ремісничого училища та склепів на відведеній йому земельній ділянці по проспекту Сталіна в м. Харків.

- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 56 ІІ від 03.02.1960 р., яким Харківському електромеханічному заводу відведено земельну ділянку площею 6 га по проспекту Сталіна,199 в м. Харкові для будівництва корпусу магнітних станцій.

- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 210 - 13 від 18.04.1961 р. Харківському турбінному заводу ім. Кірова відведено земельну ділянку площею 3,8 га по проспекту Сталіна,199 в м. Харкові;

- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158 - 16 від 27.06.1990 р., яким Науково-виробничому об`єднанню «Турбоатом» вирішено видати Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 28,4 га по проспекту Московському 199 в м. Харкові.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158 - 16 від 27.06.1990 р. не було виконано, державний акт на право користування земельною ділянкою площею 28,4 га по проспекту Московському 199 в м. Харкові не видавався.

Згідно з ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Використання спірних земельних ділянок на підставі зазначених рішень виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.2010 та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010 у справі № 16/174-08 за позовом Державної екологічної інспекції в Харківській області до ВАТ «Турбоатом» про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельних ділянок. Вказані судові рішення набрали законної сили, а тому зазначені обставини відповідно до положень ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують повторного доказування при вирішенні даної справи (преюдиціальні факти).

При цьому колегія суддів враховує, що, виходячи з положень ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Відповідна правова позиція викладена в постановах: Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, Об`єднаної палати Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.02.2019 у справі № 922/4346/13

Зі змісту рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2010 у справі № 16/174-08 та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010 у справі № 16/174-08 вбачається, що обставини щодо використання відповідачем земельних ділянок по пр-ту Московському, 199 в м. Харкові на підставі зазначених рішень органів місцевого самоврядування встановлено за наслідками їх безпосереднього дослідження судами при розгляді вказаної справи, про що зазначено в мотивувальних частинах наведених судових актів.

Зокрема, в мотивувальних частинах цих судових рішень зазначено, що ділянки, якими користується відповідач та на яких розташовано його підприємство, надані йому на підставі вищенаведених рішень виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих.При цьому судами зазначено, що факт використання відповідачем спірних земельних ділянок на підставі вказаних рішень виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих не заперечується і самим позивачем у справі № 16/174-08 -Державною екологічною інспекцією в Харківській області, в акті перевірки якого від 03-04.09.2007 р. за № 00516 в розділі 4 «Охорона та використання земельних ресурсів`встановлено, що в результаті перевірки відповідача в наявності є наступна документація: на промисловий майданчик «А`рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 370 від 31.03.1948 р. та № 56 - II від 03.02.1960 р.; на промисловий майданчик «Б`рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 359 від 11.05.1949 р. та № 210 - 13 від 18.04.1961 р.; на промисловий майданчик «В`рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158 - 16 від 27.06.1990 р. та № 43- 14 від 10.02.1971 р.

Крім цього суди зазначили, що в довідках Харківського міського управління земельних ресурсів від 04.11.2002р. №4587 зазначено, що ВАТ "Турбоатом" дійсно розміщується на трьох майданчиках у місті Харкові за такими адресами:

- пр-т Московський, 199 (майданчик "А" ВАТ "Турбоатом") - площа 11,9 га;

- пр-т Московський, 267 (майданчик "Б" ВАТ "Турбоатом") - площа 11,1 га;

- вул. Енергетична, 1 (майданчик "В" ВАТ "Турбоатом") - площа 28,5га.

Разом з цим, в мотивувальній частині постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010 у справі № 16/174-08 також зазначено, що земельні ділянки, вказані Державною екологічною інспекцією в Харківській області в Акті перевірки від 3-4.09.2007 №00516 та у позовній заяві, є тими ж самими земельними ділянками, щодо яких виник спір у вказаній справі, а саме земельними ділянками розташованими за адресою: м. Харків, пр-т Московський, 199 (майданчик "А" ВАТ "Турбоатом") площа 11,9 га; м. Харків, пр-т Московський, 267 (майданчик "Б" ВАТ "Турбоатом") площа 11,1 га; м. Харків, вул. Енергетична, 1 (майданчик "В" ВАТ "Турбоатом") площа 28,5га , які згідно з матеріалами справи відповідач використовує на підставі вказаних рішень, прийнятих органом місцевого самоврядування, а саме рішень виконавчого комітету Харківської міської ради.

Саме зазначені обставини, в розумінні ч. 4 статті 75 ГПК України є преюдиціальними для даної справи, в той час як правовою оцінкою таких обставин, яка не повинна братися до уваги як преюдиція при вирішенні даного спору, є викладені в зазначених судових рішеннях у справі № 16/174-08 висновки судів відповідно до предмету спору щодо того, що відповідач здійснює використання спірних земельних ділянок по пр-ту Московському,199 в м. Харкові без правовстановлювальних документів, а не їх самовільне зайняття.

Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє як безпідставні, викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача щодо того, що вищенаведені рішення судів у справі № 16/174-08 не містять преюдиціальних фактів для даної справи, в обґрунтування яких він посилається лише на викладені в цих рішеннях висновки судів щодо використання відповідачем земельних ділянок без право встановлювальних документів, а не їх самовільне зайняття, які стосуються правової оцінки обставин у відповідності до предмету спору.

Позивачем зазначені преюдиціальні обставини не спростовано.

Разом з цим, законодавством, яке діяло на час прийняття вищенаведених рішень виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих не передбачалось обов`язкової державної реєстрації наданого відповідними рішеннями речового права постійного користування земельними ділянками та посвідчення права, яке виникло на підставі цих рішень, правовстановлювальними документами. В подальшому таке право також визнавалось законодавством за відсутності його реєстрації та посвідчення правовстановлювальними документами, зокрема Державними актами.

Так, в період 1950-х-1990-х років в Україні діяло земельне законодавство, яке по-різному регулювало відносини щодо набуття прав на земельні ділянки. У період з 1947 по 1961 рр., коли приймались вказані рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутати трудящих, діяв Земельний кодекс УРСР 1922 р., який не передбачав обов`язкове посвідчення прав землекористування державними актами. Статтями 195-206 цього Кодексу була передбачена земельна реєстрація землекористувань, однак вона здійснювалася не з метою підтвердження фактів виникнення прав громадян і юридичних осіб на користування землею, а з метою забезпечення органів державного управління землями необхідною інформацією про землю.

Зокрема, Земельний кодекс УСРР 1922 року (статті 195 206) передбачав ведення державного запису землекористувачів (земельна реєстрація), функції якого покладалися на Народний комісаріат землеробства та його місцеві органи. Завдання державного запису землекористувачів полягало у проведенні збору та збереженні «у систематичному та наглядному вигляді» точних та своєчасних відомостей про правове та господарське становище всіх землекористувачів

Згідно зі ст. 196 Земельного кодексу УСРР 1922 р., державна земельна реєстрація поділялась на основну, що полягала у первісному заповненні карт та реєстрів, та поточну, метою якою було своєчасне внесення в акти реєстрації тих змін в правовому, господарському та природному стані земельних ділянок, які відбувалися з плином часу. По суті, цей Земельний кодекс передбачав, що наявність рішення компетентного органу влади та відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) були достатніми юридичними фактами, які свідчили про виникнення у особи права користування земельною ділянкою.

Оскільки вищевказані земельні ділянки надавались правопопередникам відповідача в користування за рахунок земель міста Харкова, компетентним органом виконавчої влади, який мав право прийняти відповідні рішення, був саме виконавчий комітет Харківської міської ради депутатів трудящих, який і надав цим особам зазначені ділянки вищевказаними рішеннями.

Таким чином, документами, що підтверджують факт виникнення у AT «Турбоатом» права користування відповідними земельними ділянками, є вищезазначені рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих.

В подальшому було прийнято Земельний кодекс УРСР 1970 року, який визначив перелік і компетенцію органів влади, наділених повноваженнями усфері регулювання земельних відносин. Згідно зі статтею 8 Кодексу таке регулювання здійснювалося Радою Міністрів СРСР, Радою Міністрів Української РСР, виконавчими комітетами місцевих рад народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те державними органами відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР, до яких належали Міністерство сільського господарства.

Земельний кодекс УРСР 1970 року закріпив цілісний інститут права землекористування, норми якого регулювали відносини щодо виникнення, здійснення та припинення права користування земельними ділянками.У статті 13 Кодексу було визначене коло суб`єктів права землекористування, тобто коло осіб, які мали право на отримання в користування земельних ділянок (землекористувачі). До землекористувачів Кодекс відносив: 1) колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства,організації та установи; 2) промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; 3) громадян СРСР. А у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля могла надаватися в користування й іншим організаціям та особам.

Згідно зі статтею 15 Земельного кодексу УРСР 1970 року земельні ділянки передавалися у користування на праві землекористування двох видів безстрокового та тимчасового. Безстроковим (постійним) визнавалося землекористування без заздалегідь встановленого строку.
Земельним кодексом УРСР 1970 року були визначені органи влади, які мали право надавати земельні ділянки громадянам і юридичним особам у користування та вилучати земельні ділянки (припиняти право землекористування). Так, згідно зі статтею 16 Кодексу надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадилося на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської рад народних депутатів у порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно зі статтею 20 Кодексу право постійного землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею, форма яких встановлювалася Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до статті 21 Кодексу, видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею здійснювалася виконавчими комітетами районних (міських) рад народних депутатів. Причому зазначені документи видавалися після відводу земельних ділянок у натурі.

Стаття 22 Кодексу передбачала, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося.

Проте, 25 грудня 1970 р. Президією Верховної Ради УРСР було видано Указ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», яким визначила порядок застосування норм цього Кодексу до земельних відносин, які виникли до 1 січня 1970 р. Зокрема, в пункті 2 Указу зазначалось, що до земельних правовідносин, що виникли до 1 січня 1971 р., Земельний кодекс УРСР 1970 р. застосовувався до тих прав і обов`язків, які виникнуть після введення його в дію, тобто, після 1 січня 1971 р.

Таким чином, Земельний кодекс УРСР 1970 р. та вищезгаданий Указ Президії Верховної Ради УРСР підтвердили законність всіх прав користування земельними ділянками, які виникли в період дії Земельного кодексу УРСР 1922 року.

Отже, права користування на земельні ділянки, які правопопередники AT «Турбоатом» набули у 1947- 1961 роках, слід вважати такими, що виникли у встановленому законом порядку. А у період дії Земельного кодексу УРСР 1970 р. такі права не підлягали обов`язковому посвідченню державними актами на право користування землею. Таким чином, правопопередники AT «Турбоатом» отримали земельні ділянки у користування до набрання чинності Земельним кодексом УРСР 1970 р. на підставі рішень виконавчого комітету депутатів трудящих Харківської міської ради про надання вказаних земельних ділянок у користування і продовжували користуватися ними після введення в дію Земельного кодексу УРСР 1970 р.

З прийняттям 18 грудня 1990 р. нового Земельного кодексу УРСР та введенням його в дію з 15 березня 1991 р. посвідчення права користування земельними ділянками стало обов`язковим для всіх землекористувачів.

Статтею 7 цього Кодексу, який діяв на час перетворення Державного підприємства "Науково-виробниче об`єднання "Турбоатом" у ВАТ "Турбоатом", до постійних землекористувачів було віднесено,зокрема, промислові, транспортні та інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, установи і організації.

Згідно зі ст. 22 Кодексу, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникало лише після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Кодекс також встановлював, що приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, заборонялося. Статтею 23 Кодексу було встановлено, що право володіння або право користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

На момент введення в дію Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 р. того ж дня Верховна Рада України прийняла постанову «Про земельну реформу», пунктом 6 якої на всіх громадян, підприємства, установи й організації, які мали у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, тобто, до 15 березня 1991 р., був покладений обов`язок до 1 січня 2008 року оформити право користування землею з отриманням відповідного державного акта. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.

З наведеного вбачається, що Постановою «Про земельну реформу» держава в особі Верховної Ради України визнала чинність і дійсність усіх прав громадян і юридичних осіб на користування земельними ділянками, які були набуті до прийняття вищезазначеної постанови без оформлення державних актів.

У 2001 році було прийнято Земельний Кодекс України, пунктом 6 Перехідних положень якого було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак Рішенням Конституційний Суд України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» в частині втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями раніше наданого їм права користування земельною ділянкою після закінчення строку оформлення права користування землею та положення пункту 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
Таким чином, чинне земельне законодавство України визнає права користування земельними ділянками як титульних землекористувачів, тобто землекористувачів, які отримали державні акти на право постійного користування землею, так і тих землекористувачів, які набули право користування землею в період, коли воно не посвідчувалося державними актами, і які, відповідно, державні акти не отримали.

В Рішенні Конституційний Суд України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено, зокрема, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя).

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі, їх дія поширюється на відносини, які виникли раніше, лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Цей принцип закріплено на конституційному рівні (стаття 58 Конституції України ( 254к/96-ВР ), що є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі між державою і громадянином. Він гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта.

Проте пункт 6 Перехідних положень Кодексу ( 2768-14 ) зобов`язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки. При переоформленні права постійного користування у довгострокову оренду її строк визначається "відповідно до закону", що є неконкретним у зв`язку з невизначеністю цього закону, як і закону,

який встановив би порядок переоформлення.

Конституційний Суд України вважає, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України ( 254к/96-ВР ). У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу ( 2768-14 ) у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку.

Отже, порядок переоформлення права користування земельною ділянкою має бути врегульований у чинному Кодексі ( 2768-14 ) або інших законах шляхом визначення об`єктів, суб`єктів та основних стадій набуття прав на земельні ділянки.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний Кодекс ( 2768-14 ) серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.

Земельним кодексом України не встановлено чітких матеріально-правових і процесуальних гарантій зміни громадянами юридичного титулу права постійного користування земельною ділянкою на право власності чи право оренди.

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону ( 1952-15 ) реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

З урахуванням наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що пункт 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» в частині втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями раніше наданого їм права користування земельною ділянкою після закінчення строку оформлення права користування землею, пункт 6 Перехідних положень Земельного Кодексу України через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечать положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою є речовим правом на нерухоме майно, і в разі, якщо таке право належало реорганізованій(перетвореній) юридичній особі, воно мало включатися до обсягу прав, яких набуває правонаступник в процесі реорганізації чи перетворення. При цьому земельне законодавство не містило та не містить норм, які б забороняли передачу права постійного землекористування в порядку правонаступництва або чітко визначали, що в процесі реорганізації чи перетворення таке право не переходить.

Частина ч.2 ст.92 Земельного кодексу України, яка визначає виключний перелік осіб, які можуть набувати землю за правом постійного користування:

1) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

2) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

3) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва й обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

4) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»;

5) заклади освіти незалежно від форми власності;

6) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розміщених у багатоквартирному будинку.

Відповідач не відноситься до наведених суб`єктів, проте зазначене не свідчить, що до нього не перейшло право постійного користування спірними земельними ділянками від правопопередника-Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом».

Частина 2 ст.92 Земельного кодексу України оперує поняттям «набуття» права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності. Це означає, що вона застосовується до осіб, які отримують таке право безпосередньо від органів розпорядження земельними ділянками (державної влади чи місцевого самоврядування), в той час як правонаступництво юридичної особи, зокрема відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 «Про затвердження Порядку перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства», передбачає перехід всіх прав та обов`язків особи, що припиняється до новоствореної юридичної особи, що означає визначення правової долі вже набутого раніше попередником правонаступника права постійного користування земельною ділянкою.

Отже, обмеження ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України по колу суб`єктів не застосовуються у випадку переходу до правонаступника права постійного користування земельною ділянкою, яке було раніше набуте його попередником.

Такий висновок ґрунтується і на рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, в п.5.4 якого зазначено, що поняття «набувають права» за змістом ч.2 ст.92 та ч.1 ст.116 Земельного кодексу припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками.

До того ж, у п. 5.3 зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано, що положення ст.92 Земельного кодексу України не обмежують і не скасовують права постійного користування земельними ділянками, яке набуте особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002.

З наведеного вбачається, що до правонаступника юридичної особи переходить право постійного користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у реорганізованої юридичної особи, навіть якщо такий правонаступник не відноситься до передбачених ч.2 ст.92 Земельного кодексу України осіб.

Пунктом 3 частини 1 Статті 27 Земельного кодексу України 1990 р., який діяв на час перетворення ДП НВП "Турбоатом" у ВАТ "Турбоатом" було передбачено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється,зокрема у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

Пунктом «в» ч.1 ст.141 Земельного кодексу України в чинній редакції підставою для припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Отже, у правовій конструкції наведених норм вжито термін «припинення діяльності» вказаних у ній юридичних осіб, а не «припинення» таких юридичних осіб. З огляду на це Верховний Суд України в постановах від 21.02.2011 у справі № 21-3а11 та у справі № 5023/3993/12 висловив правову позицію, згідно із якою припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення підприємства, установи, організації допускається лише у випадку, коли припинення останніх виключає правонаступництво.

Таким чином у разі наявності правонаступника у набувачів права постійного землекористування, вказане право переходить до цього правонаступника.

Аналогічна позиція з вищевикладеними обґрунтуваннями знайшла відображення в постановах господарських судів касаційної інстанції, серед яких постанови Вищого господарського суду України від 22.12.2011 у справі № 7/34/5022-558/2011, від 03.12.2013 у справі № 5017/2636/2012, від 16.12.2016 у справі № 908/1744/15-г, від 25.05.2017 у справі № 927/845/16, від 12.07.2017 у справі № 916/2612/16.

Таким чином, як зазначено вище, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 «Про затвердження Порядку перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства» до відповідача в процедурі перетворення державних підприємств у відкриті акціонерні товариства в порядку універсального правонаступництва перейшли всі права та обов`язки Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Турбоатом», в тому числі й право постійного користування спірними земельними ділянками.

Крім того, як зазначено вище, статтею 7 Земельного кодексу України 1990 р., який діяв на час перетворення Державного підприємства "Науково-виробниче об`єднання "Турбоатом" у ВАТ "Турбоатом" до постійних землекористувачів було віднесено,зокрема промислові підприємства, до яких належить це Товариство.

Оскільки законодавство, чинне на час надання у користування відповідачу спірних земельних ділянок, не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, то право користування земельними ділянками в нього виникло на підставі рішень виконавчого комітету Харківської міської ради трудящих № 370 від 31.03.1948, № 232 від 30.03.1949, № 359 від 11.05.1949 , № 556 від 23.06.1949, № 56-11 від 03.02.1960, № 210-13 від 18.04.1961. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвічує відповідне право. З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як ЗК УРСР 1970 року, так і ЗК УРСР 1990 року серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав.

З матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що до АТ "Турбоатом" перейшло набуте правопопередниками на підставі рішень органу місцевого самоврядування, прийнятих у 1948-1961 роках право користування спірними земельними ділянками , які не скасовані, земельні ділянки в установленому законом порядку з користування Товариства не вилучались, права користування ними в установленому законом порядку Товариство не позбавлене.

Отже, право користування спірними земельними ділянками зберігається за АТ "Турбоатом" до його належного переоформлення.

Крім цього колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у 2019 році відповідач звернувся до Позивача за дозволом про внесення доДержавного земельного кадастру відомостей про спірні земельні ділянки, набуті ним у користування у 1940-х - 1960-х роках.

27 листопада 2019 року рішенням Харківської міської ради №1835/19 AT «Турбоатом» надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 29,2015 га, 11,0634 га, 0,1655 га, 2,2792 га та 12,0310 га.

4 лютого 2020 р. земельна ділянка площею 12,0066 га з кадастровим номером :04:011:0015, та земельна ділянка площею 0,1655 га з кадастровим номером :04:011:0016 зареєстровані як об`єкти цивільних прав в Державному земельному кадастрі.

Рішенням Харківської міської ради від 24.06.2020 № 2149/20 земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:011:0015, :04:011:0016, надані AT «Турбоатом» в оренду строком до 01.07.2069 для експлуатації та обслуговування будівель і споруд.

Під час розгляду даної справи, відповідачем, на виконання зазначеного рішення позивача вживались невідкладні заходи, спрямовані на оформлення орендних правовідносин, проте через зволікання позивача у підписанні неодноразово надісланих йому відповідачем та підписаних зі свого боку проектів договорів оренди земельних ділянок, відповідні договори були підписані 12.11.2020, більш ніж через 4 місяці після прийняття позивачем зазначеного рішення про надання земельних ділянок в оренду.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний земельний кадастр", який набув чинності з 01.01.2013, державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Більше того, відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності ('користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

З наведеного вбачається, що внаслідок здійснення за заявою відповідача реєстрації у Державному землельному кадастрі земельних ділянок із присвоєнням кадастрових номерів :04:011:0015, :04:011:0016 відбулось формування у відповідності з новими правилами земельного законодавства існуючих об`єктів цивільних прав - земельних ділянок, права постійного користування на які виникли у 1940-х - 1960-х роках відповідно до чинного на той час законодавства та перейшли до відповідача в порядку правонаступництва.

Тому така реєстрація за своїми юридичними наслідками не спричинила за собою виникнення нових земельних ділянок, набуття, зміну чи припинення прав на них, а була здійснена за волевиявленням відповідача для можливості подальшого переоформлення права постійного користування у право оренди, що відбулось вже після спірного періоду.
З наведеного вбачається, що відповідач у спірному періоді використовував спірні земельні длянки на праві постійного користування.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Плата за землю це обов`язковий платіж, який справляється у складі податку на майно у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття земельний податок і орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.

При цьому, суб`єктами сплати орендної плати є виключно орендарі земельних ділянок державної та комунальної власності, в той час як для постійних землекористувачів та власників земельних ділянок передбачено плату за землю у формі земельного податку.

Оскільки відповідач у спірному періоді був постійним користувачем спірних земельних ділянок, він був зобов`язаний сплачувати за їх користування земельний податок, що, як зазначено вище, ним і було здійснено і на що посилається позивач в позовній заяві, враховуючи сплачені відповідачем суми земельного податку при розрахунку розміру заявлених до стягнення безпідставно збережених грошових коштів .

З наведеного вбачається використання відповідачем протягом спірного періоду спірних земельних ділянок на правовій підставі із здійсненням встановленої чинним законодавством плати за землю-земельного податку, що свідчить про відсутність безпідставного збереження ним за рахунок позивача грошових коштів внаслідок використання цих земельних ділянок та відповідно, відсутності порушеного права позивача, на захист якого ним подано позов у даній справі.

На вищенаведені обставини використання спірних земельних ділянок у спірному періоді на праві постійного користування, відповідач посилався у відзиві на позов, а також у запереченнях на відповідь на відзив із наданням доказів на їх обгрунтування.

Позивач, який на теперішній час є органом місцевого самоврядування, під час розгляду справи в суді першої інстанції на спростування зазначених доводів відповідача не наводив жодних доводів чи міркувань та не надавав доказів, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :04:011:0015, :04:011:0016 не є тими земельними ділянками, що надані у користування відповідача за вищенаведеними рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих у період з 1948-1961 р.р., тобто не довів їх безпідставного використання, а отже, і безпідставне збереження відповідачем коштів за рахунок позивача.

Суд першої інстанції також не здійснив і в рішенні не навів оцінку обґрунтованості вищезазначених доводів відповідача та наданих на їх підтвердження доказів.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справі "Хаджинастасиу проти Греції", зазначено, що національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні цього ж суду у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86 236, 238 ГПК визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні відповідного питання. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення неможливо.

Оскільки наведеним вимогам оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає, його не можна визнати законним і обґрунтованим.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції внаслідок нез`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення -скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що ухвалою від 30.11.2020 судом першої інстанції за заявою позивача від 28.07.2020 повернуто Харківській міській раді 17157,07 грн. помилково сплаченої суми судового збору за подання позовної заяви.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч.1 ст. 275, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Турбоатом" задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2020, у справі № 922/2380/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, на користь Акціонерного товариства Турбоатом (просп. Московський, 199, м. Харків, 61037, ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 49188,70 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.04.2021

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль