ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" квітня 2021 р. Справа № 686/32522/19

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., за участю секретаря судового засідання Тлусти У.О., розглянувши у залі судового засідання № 206 справу

за позовом фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича, м. Красилів Хмельницької області

до фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни, с. Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області

про стягнення суми позики в розмірі 31709,79 грн,

представники сторін:

позивач: Свідерський В.В. - приватний підприємець;

відповідач: Фанда В.П. - адвокат (присутній в підготовчому засіданні 16.03.21р.).

У судовому засіданні 12.04.2021р. відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Процесуальні дії по справі.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.08.2020р. у справі № 686/32522/19 стягнуто з Майбороди Лариси Василівни на користь Свідерського Василя Васильовича 23300 грн заборгованості за договором позики від 17.09.2019 року, 1000 грн. витрат на правничу допомогу, 768,40 грн судового збору.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 08.12.2020р. рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 серпня 2020 року скасовано. Провадження у справі закрито. Роз`яснено Свідерському В.В. , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду Хмельницької області за територіальною підсудністю і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16.12.2020р. заяву Свідерського Василя Васильовича про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено, справу № 686/32522/19 за позовом Свідерського Василя Васильовича до Майбороди Лариси Василівни про стягнення боргу передано до господарського суду Хмельницької області.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області 02.02.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 16.03.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Фізична особа-підприємець Свідерський В.В. звернувся із позовом до суду (із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12.02.2021р.) про стягнення з фізичної особи-підприємця Майбороди Л.В. 23300,00 грн основного боргу, 5820,64 грн пені, 1629,70 грн інфляційних втрат та 959,45 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає зокрема, що 17.09.2019р. позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 23300,00 грн строком до 30.09.2019р., що підтверджується наданою фізичної особою-підприємцем Майборода Л.В. розпискою від 17.09.2019р. Однак, у встановлений розпискою строк (30.09.2019р.) відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала та суму позики не повернула. На звернення фізичної особи-підприємця Свідерського В.В. відповідач не відреагував, що стало підставою для звернення з позовом до суду. На суму основного боргу позивачем нараховано 5820,64 грн пені за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р., 1629,70 грн інфляційних втрат за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р. та 959,45 грн 3% річних за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р.

Як стверджує відповідач у відзиві від 17.03.2020р., 17.09.2019р. на прохання Свідерського В.В. відповідач написала розписку про ніби-то отримання мною у позику 23300,00 грн, яка залишилася у позивача. За домовленістю сторін підпис у розписці відповідачем не проставлявся. Як вважає відповідач, зміст розписки на отримання коштів не є доказом, так як у момент складання розписки жодні кошти відповідачу не передавалися. У момент передачі коштів, ніяка письмова розписка не складалася. Сторони не мали наміру на укладення договору позики коштів. Розписка не містить відомостей про отримання у позику коштів, тому у відповідача не виник обов`язок повернення позичених коштів. Відповідач стверджує також, що у справі слід призначити експертизу в частині вчинення підпису. Таким чином, зважаючи на вищевикладене відповідач просить суд у позові відмовити.

Відповідно до письмових пояснень представника фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни від 17.08.2020р. у серпні 2019 року позивач продав Майбороді Л.В. золоті вироби на загальну суму 21537,00 грн, а не на суму 23300,00 грн (1763,00 грн - грошова компенсація за відстрочку сплати коштів). Сторони не оформляли ніяких розписок чи договору купівлі-продажу. За спільною домовленістю оплата за отримані речі визначена з відстрочкою до реалізації золотих виробів. Документально договір купівлі-продажу не був оформлений. Таким чином, за висновком відповідача, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару з розстрочкою платежу, який мав бути вчинений після реалізації всіх виробів. Вироби не було реалізовано, тому підстав для повернення коштів позивачу не було, тобто час виконання зобов`язання по оплаті ще не настав. Письмового повідомлення про необхідність виконання зобов`язання по поверненню коштів від позивача до Майбороди Л.В. не надходило.

Крім того, як зазначає відповідач у письмових поясненнях, позивач продав відповідачу золоті вироби, які були не опломбовані та не проклеймовані. За виконання цих робіт Майборода Л.В. понесла витрати на суму 8600,00 грн, тому остання мала повернути позивачу 12923,00 грн.

У заяві від 15.03.2021р. представником відповідача повідомлено суд, що ним буде подано копію ухвали Верховного Суду від 29.12.2020р. відразу ж після її надходження на адресу представника.

11.04.2021р. представником відповідача подано клопотання заяву, у якій просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку хворобою, спричиненої коронавірусом COVID-19, що підтверджується ПЛР тестом, а також приєднати до матеріалів справи копію постанови ВС/КЦС від 29.12.2020р. В частині долучення до матеріалів справи вищезазначеного доказу (постанови Верховного Суду) суд вказану заяву задовольняє.

Однак, суд, розглянувши вищезазначену заяву представника відповідача в частині про відкладення розгляду справи, відмовляє у її задоволенні з огляду на наступне.

У п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз`яснено, що у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України). Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі № 922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі № 914/6968/16.

Також судом зауважується, що дата судового засідання попередньо узгоджувалася з представником відповідача, клопотань щодо долучення або витребування будь-яких інших додаткових доказів на підтвердження своєї позиції у справі відповідачем не подано. При цьому, суд ознайомлений зі змістом заперечень відповідача з огляду на подані ним відзив та письмові пояснення. Разом з тим, судом враховується, що доказів на підтвердження своєї хвороби відповідач не надає.

Крім цього, господарський суд звертає увагу на те, що на своєму засіданні 17 березня 2020 року Рада суддів України рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя незважаючи на епідемію коронавірусу й карантин, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно Звернення Комітету з питань правової політики до громадян України щодо функціонування органів правосуддя на період карантину від 20.03.2020р. Комітет Верховної Ради України з питань правової політики звернув увагу, що запропоновані Радою суддів України рекомендації не мають на меті обмеження громадян доступу до правосуддя, а покликані забезпечити епідеміологічну безпеку в судах.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи вищевикладене, розумність строків розгляду судового спору, відсутності доказів в підтвердження обставин викладених у заяві відповідача про відкладення розгляду справи, ціну позову, тривалий розгляд даної справи, позицію позивача (згідно якої останній категорично заперечує проти відкладення розгляду справи) суд приходить до висновку про розгляд справи без участі відповідача та за наявними в матеріалах справи доказами.

Перелік обставин, які є предметом доказування; та доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність даних обставин.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець Свідерський Василь Васильович зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець Майборода Лариса Василівна зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до письмової розписки від 17.09.2019р. Майборода Лариса Василівна , паспорт НОМЕР_3 від 29.09.2009р., одержала від Свідерського Василя Васильовича 23300 грн (двадцять три тисячі триста гривень). Зобов`язалась повернути вказану суму до 30.09.2019р.

Також представником відповідача до матеріалів справи долучено звукозапис телефонної розмови та фотокопії SMS-повідомлень між Свідерським В.В. та Майбородою Л.В .

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів (визнання більш вірогідними), аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Приписами ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи у даній справі, а також пояснення сторін, що були надані під час судового розгляду в Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області та Хмельницькому апеляційному суді, у 2019 році між сторонами, як суб`єктами підприємницької діяльності, під час здійснення господарської діяльності з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу реалізації ювелірних виробів з розстрочкою платежу. При цьому, відповідач визнає наявність зобов`язання з повернення грошових коштів за золоті вироби в сумі 12937 грн. (23300 грн - 1763 грн грошової компенсації за відстрочку сплати коштів - 8600 грн на опломбування та клеймування виробів), про що зазначено у письмових поясненнях представника відповідача.

В подальшому, саме в зв`язку з наявністю заборгованості відповідача перед позивачем за нереалізовані золоті ювелірні вироби Майборода Лариса Василівна власноручно написала 17 березня 2019 року розписку про одержання від відповідача Свідерського Василя Васильовича 23300,00 грн, які зобов`язалась повернути до 30 вересня 2019 року. Факт написання такої розписки відповідачем не заперечується, про що також зазначено у письмових поясненнях представника відповідача від 17.08.2020р.

Тобто фактично між сторонами було укладено угоду про заміну первинного зобов`язання фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни перед фізичною особою-підприємцем Свідерським Василем Васильовичем за договором купівлі-продажу реалізації ювелірних виробів з розстрочкою платежу новим зобов`язанням між тими самими сторонами у вигляді договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Судом встановлено, що у розписці від 17.09.2019р. Майборода Лариса Василівна зобов`язалася повернути позивачу суму в розмірі 23300,00 грн у строк до 30.09.2019р.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, обов`язок відповідача щодо повернення суми позики у розмірі 23300,00 грн мав бути виконаний відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України у строк до 30.09.2019р. З 01.10.2019р. боржник є таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо повернення коштів.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України визначає як порушення зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Однак, станом на день розгляду даної справи суду не подано доказів повернення відповідачем позивачу заборгованості в сумі 23300,00 грн, строк оплати якої настав, чим порушено право позивача. Факту наявності вказаної заборгованості відповідачем не спростовано. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування того, що в розписці від 17.09.2019 року стоїть підпис Майбороди Лариси Василівни.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань щодо повернення позики в сумі 23300,00 грн є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Окрім того, на суму основного боргу позивачем нараховано 5820,64 грн пені за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р., 1629,70 грн інфляційних втрат за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р. та 959,45 грн 3% річних за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020р. року № 924/532/19).

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних в системі "Законодавство", вважає правомірною до стягнення суму 3% річних у розмірі 957,53 грн (за період з 01.10.2019р. по 12.02.2021р. на суму боргу в розмірі 23300,00 грн). У задоволенні 1,92 грн 3% річних суд відмовляє з підстав необґрунтованості.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання" №14 від 17.12.2013 року).

При застосуванні індексу інфляції необхідно брати до уваги, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно необхідно рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня (лист Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ").

Суд, здійснивши перерахунок інфляційних втрат в системі "Законодавство", вважає правомірною до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 1629,70 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019р. у справі № 904/4156/18 наголосила, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Чинне законодавство України не містить обов`язку щодо сплати пені за порушення зобов`язань щодо повернення позики.

Оскільки між сторонами не укладався відповідний письмовий правочин щодо забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді сплати останнім неустойки у формі пені на користь позивача, а чинним законодавством України не встановлено обов`язкове нарахування пені у спірних правовідносинах, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині визнаються судом необґрунтованими та в задоволенні вимоги про стягнення пені судом відмовлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача 23300,00 грн основного боргу, 957,53 грн 3% річних, 1629,70 грн інфляційних втрат. У задоволенні 1,92 грн 3% річних, 5820,64 грн пені суд відмовляє.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам (81,64%).

Позивачем у позовній заяві також заявлена вимога про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу адвоката в сумі 1000,00 грн.

Крім того, у заяві про збільшення позовних вимог від 12.02.2021р. позивач просить суд стягнути витрати на правничу допомогу (складання проекту заяви про збільшення позовних вимог) у розмірі 1000,00 грн.

У підтвердження витрат на надання правничої допомоги позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 02.12.2019р.; дублікат чека від 02.12.2019р. про оплату за надання адвокатської допомоги адвокату Черевик С.С.; договір про надання правничої допомоги від 01.02.2021р.; квитанції від 17.02.2021р. на суму 1000,00 грн.

Відповідач у письмових поясненнях заперечив стосовно стягнення із відповідача правничої допомоги в розмірі 1000,00 грн, оскільки позивачем не додано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься у ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тобто діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021р. у справі № 925/1137/19).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/92/15/15-ц, постанові Верховного Суду у складі КГС від 24.11.2020р.у справі №911/4242/15).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони щодо не співмірності заявлених іншою стороною витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат (правова позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/92/15/15-ц, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019р. у справі № 910/906/18, постановах Касаційного господарського суду від 04.02.2021р. у справі № 922/743/20, від 16.07.2020р. у справі № 909/452/19, від 02.11.2020р. у справі № 922/3548/19, від 18.11.2019р.у справі №923/1121/17).

Судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020р. у справі № 910/13071/19).

Відповідно до позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021р. у справі № 925/1137/19, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище та враховуючи фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат зі складністю справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності з урахуванням ціни позову у справі, беручи до уваги доведеність відповідачем відповідно до вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України надання йому послуг професійної правничої допомоги, відсутність клопотання відповідача про їх зменшення та результат вирішення спору у справі (часткове задоволення позову), суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно до суми задоволених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1632,80 грн (2000,00 грн * 81,64%) таких витрат. В решті витрат позивача на професійну правничу допомогу суд відмовляє.

Стосовно доводів відповідача про відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги судом зазначається, що з огляду на умови договору про надання правової допомоги (складання проекту заяви про збільшення позовних вимог) в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі пропорційній від суми задоволених позовних вимог є реальними, підтвердженими матеріалами справи (договір про надання правової допомоги від 01.02.2021р., квитанція від 17.02.2021р.). Щодо відсутності детального опису робіт суд звертає увагу на зміст норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат" (ч. 3 ст. 126 ГПК України), в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020р. у справі № 640/18402/19.

Керуючись статтями 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича, м. Красилів Хмельницької області до фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни, с. Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області про стягнення суми позики в розмірі 31709,79 грн задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Майбороди Лариси Василівни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи-підприємця Свідерського Василя Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 23300,00 грн (двадцять три тисячі триста гривень 00 коп.) основного боргу, 957,53 грн (дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 53 коп.) 3% річних, 1629,70 грн (одну тисячу шістсот двадцять дев`ять гривень 70 коп.) інфляційних втрат, 1568,30 грн (одну тисячу п`ятсот шістдесят вісім гривень 30 коп.) витрат по сплаті судового збору, 1632,80 грн (одну тисячу шістсот тридцять дві гривні 80 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

В решті вимог стосовно стягнення 1,92 грн 3% річних та 5820,64 грн пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.04.2021 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 5 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу ( АДРЕСА_1 );

3, 4, 5 - відповідачу (Хмельницька обл., Хмельницький район, с. Лісові Гринівці, вул. Центральна, 22; м. Хмельницький, вул. Трембовецької, 53/1; адвокат Фанда В.П.: м. Хмельницький, вул. Героїв Майдану, 54, офіс № 117).

Всім рекоменд. з повідомленням.