УХВАЛА

31 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 905/998/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Краснова Є.В., Уркевича В.Ю.

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2020 (колегія суддів: Лакіза В.В. - головуючий, Тарасова І.В., Здоровко Л.М.)

за позовом першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Добропільської міської ради

до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська Центральна Збагачувальна Фабрика"

про визнання договору укладеним та стягнення коштів на пайову участь

за участю:

відповідача: Шамкій В.М. (адвокат)

прокурора: Янківський С.В. (посвідчення),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

1.1. Суди розглядали справу неодноразово.

1.2. Останнім рішенням Господарського суду Донецької області від 09.07.2020 (суддя Аксьонова К.І.), позов задоволено повністю.

1.3. Свій висновок суд мотивував тим, що відповідач в силу вимог законодавства зобов`язаний укласти з позивачем договір та сплатити грошові кошти пайової участі на розвиток інфраструктури, а також тим, що прокурор навів достатньо обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави.

1.4. Оскарженою постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2020 вище вказане рішення суду скасовано, а позов прокурора залишено без розгляду.

1.5. Суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у прокурора не виникло право на позов в інтересах держави в особі позивача, що виключає підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.

2. Короткий зміст касаційної скарги

2.1. У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказану постанову суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

2.2. В обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що апеляційним судом не враховані правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та у постанові Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 905/383/18.

3. Мотивувальна частина

3.1. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.2. Апеляційний суд встановив, що обґрунтовуючи наявність підстав для представництва у суді та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначив, що позивач не вжив всіх необхідних заходів щодо укладення з відповідачем договору та стягнення з нього коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста, що свідчить про неналежний захист інтересів держави та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

3.3. Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що прокурором до позовної заяви, яка 25.05.2018 була надіслана до суду засобами поштового зв`язку (т.1, а.с. 137), долучено лист від 25.05.2018 № 66-7154вих-10 (т.1, а.с. 29-34) (далі - лист), згідно з яким прокурор повідомив позивача, що на виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено підстави для представництва інтересів держави в особі позивача.

Своїх висновків суд апеляційної інстанції дійшов застосовуючи до спірних правовідносин, зокрема, положення статті 1311Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 53 ГПК України.

3.4. Відповідно до правового висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, викладеного у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення із позовом до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).

3.5. Відтак вказані висновки щодо питання застосування тих же норм права, що були застосовані судом апеляційної інстанції, та у подібних правовідносинах, Верховний Суд виклав у своїх постановах.

3.6. Велика Палата Верховного Суду у справі № 912/2385/18 скасовуючи постановою від 26.05.2020 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019, якою суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого господарського суду, а позов прокурора залишив без розгляду, виходила із фактичних обставин справи про те, що на виконання частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором перед поданням позову у серпні 2018 року були направлені відповідні повідомлення, а позов подано у вересні 2018 року.

У даній справі, що переглядається у касаційному порядку, обставини справи, як вбачається із викладеного є відмінними, оскільки відповідне повідомлення прокурор здійснив листом від 25.05.2018 і 25.05.2018 позовна заява була надіслана до суду засобами поштового зв`язку.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 905/383/18, зазначеній у касаційній скарзі як підставу для скасування судового рішення, підставою для скасування Верховним Судом постанови Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 було визначено те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновки та вказівки суду касаційної інстанції, наведені у постанові від 12.03.2019 у цій справі, а без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалені у справі рішення не можна вважати правомірними та обґрунтованим.

Отже, правовідносини у наведених скаржником справах не є подібними із тими, що встановлені судами у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.

3.7. Посилання прокурора у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, не може бути виключним випадком для касаційного оскарження, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 були уточнені висновки, викладені у вказаній постанові, та визначено, що Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх на обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Таким чином викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 правові висновки є неактуальними у зв`язку із їх уточненням у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п.36 постанови Великої Палати).

3.8. Закриваючи касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт", відкрите на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, поданою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 у справі № 916/759/16, якою ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.05.2019 про залишення без розгляду позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, було скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для розгляду, суд касаційної інстанції також виходив із того, що касаційне провадження, відкрите на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, як і у даній справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, може бути закрито за наявності для того правових підстав.

3.9. Відповідно до п.4 ч.1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Згідно пункту 5 цієї норми суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

3.10. Виходячи із вище викладеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження.

3.11. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2020 у справі № 905/998/18, закрити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді Є.В. Краснов

В.Ю. Уркевич