УХВАЛА

08 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/1977/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021

у складі колегії суддів: Л. В. Поліщук - головуючий, Л. О. Будішевська, С. В. Таран

та на рішення господарського суду Одеської області від 02.11.2020

суддя: Н. В. Рога

за позовом ОСОБА_1

до

1. Кредитної спілки «Промислово - фінансова спілка»;

2. Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. ОСОБА_2 ;

2. ОСОБА_3 ;

3. ОСОБА_4 ;

4. ОСОБА_5 ;

5. ОСОБА_6

про визнання неправомочними установчих зборів, визнання недійсним рішення установчих зборів та скасування запису про проведення державної реєстрації

за участю представників учасників:

позивача: не з`явилися

відповідача-1: не з`явилися

відповідача-2: не з`явилися

третьої особи-1: не з`явилися

третьої особи-2: не з`явилися

третьої особи-3: не з`явилися

третьої особи-4: не з`явилися

третьої особи-5: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до Кредитної спілки «Промислово-фінансова спілка» про визнання установчих зборів засновників Спілки від 17.11.2003 неправомочними, визнання недійсним протоколу установчих зборів засновників КС «Промислово-фінансова спілка» №1 від 17.11.2003 та скасування державної реєстрації Спілки, шляхом скасування запису про проведення державної реєстрації за №0001961 від 14.10.2004.

Рішенням господарського суду Одеської області від 02.11.2020 у справі №916/1977/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням господарського суду Одеської області від 23.11.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 6 255,68 грн. У решті - відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 залишено без змін рішення господарського суду Одеської області від 02.11.2020 у справі №916/1977/20.

Додатковою постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 у справі № 916/1977/20 частково задоволено заяву ОСОБА_3 про відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи Південно-західним апеляційним господарським судом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 4 472,18 грн, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи, з яких: 4 200,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, 138,18 грн витрат на поштові відправлення, 112,00 грн витрат на проїзд у транспорті, 22,00 грн витрат на поштове відправлення копії заяви щодо витрат у зв`язку з розглядом справи.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про відшкодування судових витрат у загальній сумі 259,00 грн, понесених на послуги Інтернет - телефонії, на послуги ксерокопіювання та друк печатних текстів - відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2021 у справі № 916/1977/20 залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Скасовано додаткове рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2020 у справі №916/1977/20 та прийнято нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 6 255,68 грн. У решті - відмовлено.

Додатковою постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 916/1977/20 частково задоволено заяву ОСОБА_3 про відшкодування судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1 886,50 грн, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом додаткового рішення місцевого господарського суду, з яких: 1 800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, 24,00 грн витрат на поштове відправлення відзиву з додатками, 40,00 грн витрат на проїзд у транспорті, 22,50 грн витрат на поштове відправлення ОСОБА_1 копії заяви щодо витрат у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на додаткове рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2020.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про відшкодування судових витрат у сумі 1 800,00 грн на професійну правничу допомогу і 2,00 грн, понесених за проїзд у транспорті - відмовлено.

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021, рішення господарського суду Одеської області від 02.11.2020 у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

З касаційної скарги вбачається, що скарга подається на підставі п. 3, п. 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Верховного Суду від 24.02.2021 відкрито касаційне провадження у справі №916/1977/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 та рішення господарського суду Одеської області від 02.11.2020.

10 березня 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відмову від позову в порядку ст. 307 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач у зазначеній заяві просить Верховний Суд постановити ухвалу при прийняття відмови від позову в повному обсязі, визнати нечинними судові рішення судів попередніх інстанцій у справі та закрити провадження у справі № 916/1977/20, у зв`язку з відмовою від позову.

Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що наслідки закриття провадження у справі, передбачені ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу, їй зрозумілі.

26 березня 2021 року ОСОБА_1 до Верховного Суду подано нотаріально посвідчену заяву, в якій позивач просила, у зв`язку з відмовою від позову, постановити ухвалу про прийняття відмови від позову у справі № 916/1977/20 в повному обсязі та визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, провадження у справі №916/1977/20 закрити.

Згідно зі ст. 307 Господарського процесуального кодексу України у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав касаційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до ст. 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Ураховуючи, що відмова від позову є формою реалізації передбаченого ст. 14 Господарського процесуального кодексу України принципу диспозитивності господарського судочинства, відповідно до приписів ст. 307 Господарського процесуального кодексу України можна дійти висновку, що суд повинен прийняти відмову позивача від позову, визнати нечинними оскаржувані рішення та постанову та закрити провадження у справі.

Разом з тим, розглядаючи касаційну скаргу та заяви позивача про відмову від позову, Верховний Суд встановив наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Частиною 5 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 317 Господарського процесуального кодексу України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Тобто при постановленні Верховним Судом ухвали про прийняття відмови від позову та визнанні нечинними судових рішень судів попередніх інстанцій рішення господарського суду Одеської області від 02.11.2020 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 у цій справі втратять законну силу та подальшому виконанню не підлягатимуть.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

В ухвалі Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 918/102/20 Верховний Суд, приймаючи відмову позивача від позову та визнаючи нечинними рішення господарського суду Рівненської області від 30.06.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020, не визнав нечинною додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 927/229/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.05.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 у справі №927/229/19, скасував і додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.06.2019 та зазначив, що додаткове судове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, відтак у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає законну силу.

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/20089/17 Верховний Суд, скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019, не скасував додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 у справі №910/20089/17.

У постанові від 23.01.2020 у справі №910/20089/17 Верховний Суд вказав на те, що додаткова постанова як похідна від первісної постанови та її невід`ємна складова не може бути переглянута за нововиявленими обставинами окремо від первісної постанови. Далі Верховний Суд зазначив, що оскільки первісна постанова Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 (щодо якої була ухвалена додаткова постанова від 24.04.2019), була скасована Верховним Судом, судове рішення, яке може бути переглянуте за нововиявленими обставинами відсутнє, тобто відсутній предмет перегляду за нововиявленими обставинами.

Верховний Суд, постановивши ухвалу про прийняття відмови від позову, визнання нечинними судових рішень судів попередніх інстанцій та про закриття провадження у справі повинен вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат. Однак, додатковими рішеннями (щодо яких суд касаційної інстанції не вирішив питання) суди попередніх інстанцій вже розглянули відповідні заяви про розподіл судових витрат та здійснили такий розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в судах попередніх інстанцій.

Верховний Суд вважає, що виключною правовою проблемою, яка має важливе значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, є питання необхідності визнання нечинним додаткового рішення при визнанні судом нечинним основного рішення у справі у зв`язку із відмовою позивача від позову, що прийнята судом.

Крім того, якщо Верховний Суд прийнявши відмову від позову, визнавши нечинними рішення судів попередніх інстанцій та додаткові рішення і закривши провадження у справі, відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, повинен вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат.

За приписами ч.ч. 3, 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови позивача від позову витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 13 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Зазначений пункт передбачає право третьої особи на відшкодування судових витрат у разі розгляду справи по суті та прийняття відповідного рішення.

З аналізу сталої практики Верховного Суду (додаткові постанови Верховного Суду: від 28.11.2019 у справі № 916/2732/18, від 24.06.2020 у справі № 920/201/19, від 27.10.2020 у справі № 902/909/19, від 10.02.2021 у справі № 910/18872/19) Суд, за результатами розгляду справи по суті, постановляє рішення про відшкодування на користь третьої особи судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 910/23235/17 Верховний Суд зазначив, що у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах приписів ч. 13 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, на яку посилається скаржник оскільки дана справа по суті не розглядалася та спір у ній не вирішувався, а тому й неможливо було дійти однозначного висновку про те, заперечувало чи підтримувало ТОВ «Крок Техно-Сервіс» заявлені у справі позовні вимоги та, в залежності від цього, розподілити судові витрати названого товариства.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 910/8002/19 Верховний Суд вказав на те, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката розподіляються саме між сторонами у справі.

Частиною 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено право саме відповідача на відшкодування судових витрат з позивача у разі його відмови від позову.

Разом з тим, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору є учасником справи, а відшкодування судових витрат є однією із засад господарського судочинства.

Верховний Суд вважає, що виключною правовою проблемою, яка має важливе значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, є також питання наявності у третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору права на відшкодування судових витрат у разі відмови позивача від позову.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28.10.1999). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29.11.2016). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22.11.1995).

Верховний Суд, встановивши наявність виключної правової проблеми, та що така передача справи необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, дійшов висновку про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись ст.ст. 234, 235, ч. 5 ст. 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 916/1977/20 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Промислово - фінансова спілка» та Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації, за участю третіх осіб, про визнання неправомочними установчих зборів, визнання недійсним рішення установчих зборів та скасування запису про проведення державної реєстрації передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя О. М. Баранець

Суддя В. І. Студенець