ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2021 справа № 914/254/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Н.Є. Березяк,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

справу №916/254/21

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко», м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Одрі», м. Львів,

про: стягнення заборгованості в розмірі 35 895,14 грн

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одрі» про стягнення заборгованості в розмірі 35 895,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки в частині поставки товарів/наданні послуг. Відтак, позивач просить стягнути суму основного боргу в розмірі 27 221,18 грн, пеню в розмірі 4 124,94 грн, штраф - 2 722,12 грн, 3% - 783,55 грн.

Ухвалою суду від 02.02.21 позовну заяву прийняти до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін.

Ухвала суду від 02.02.2021 надіслана на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та на поштову адресу: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, згідно долученої до матеріалів справи розсилки від 05.02.2021.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

З огляду на вказане учасники справи не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі «Красношапка проти України»).

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Таким чином, відсутність будь-яких заяв або клопотань відповідача, з урахуванням направлення судом на адресу відповідача копії ухвал у справі, свідчить про незацікавленість відповідача у розгляді справи.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, 11.02.2015 року між ПАТ «СОЛДІ і КО» (надалі - позивач, постачальник), та ТОВ «ОДРІ» (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 101577-12/15 (далі - Договір).

За умовами договору постачальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором, передати (поставити) у зумовлені строки покупцеві товар, а покупець в свою чергу - зобов`язався прийняти такий товар та сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.1. Д оговору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено товар за видатковими накладними: від 02.08.2019 № 5673 на суму 2065,57 грн,

від 15.08.2019 № 6503 на суму 227,64 грн,

від 15.08.2019 № 6505 на суму 1 227,06 грн,

від 20.08.2019 № 6782 на суму 603,84 грн,

від 22.08.2019 № 6968 на суму 2 835,30 грн, № 6982 на суму 258,24 грн,

від 18.09.2019 № 8621 на суму 185,16 грн, № 8624 на суму 3 460,32 грн,

від 07.10.2019 № 9982 на суму 2 073,15 грн,

від 16.10.2019 № 10469 на суму 915,70 грн,

від 02.12.2019 № 13706 на суму 1 701,00 грн,

від 26.12.2019 № 15183 на суму 5 487,59 грн,

від 17.01.2020 № 348 на суму 2 411,28 грн,

від 22.01.2020 № 630 на суму 2 839,42 грн,

від 20.02.2020 № 2441 на суму 3 456,76 грн, № 2453 на суму 331,80 грн,

від 25.02.2020 № 2738 на суму 1 184,98 грн,

від 28.02.2020 № 2955 на суму 2 666,45 грн,

від 02.03.2020 № 3091 на суму 1 146,48 грн,

від 03.03.2020 № 3127 на суму 243,30 грн,

від 05.03.2020 № 3264 на суму 64,80 грн,

від 13.03.2020 № 3628 на суму 402,48 грн,

від 20.03.2020 № 4033 на суму 2 662,46 грн,

від 26.03.2020 № 4326 на суму 458,40 грн.

Факт отримання товару підтверджується підписом представника боржника (довіреність № 4 від 07.02.2019 та № 20 від 01.01.2020) на видаткових накладних.

Відповідно до п. 4.3. договору оплата за цим договором здійснюється шляхом перерахування покупцем грошових коштів на рахунок постачальника у розмірі 100 відсотків від вартості товару отриманого за видатковою накладною протягом 7 календарних днів з моменту одержання товару покупцем.

Як зазначає позивач, станом на 30.04.2020 дебіторська заборгованість відповідача перед позивачем складала 26 444,22 грн.

Відповідачем товар було частково оплачено в період з 01.05.2019 по 30.12.2020 в розмірі 38 092,22 грн, відповідно до платіжних доручень: від 17.05.2019 № 582 на суму 2 139,72 грн, від 06.06.2019 № 1385 на суму 2 597,68 грн, № 1393 на суму 6 552,72 грн, № 1355 на суму 100,02 грн, № 1356 на суму 140,46 грн, № 1358 на суму 149,58 грн, № 1359 на суму 153,78 грн, № 1365 на суму 219,00 грн, № 1366 на суму 234,84 грн, № 1370 на суму 710,40 грн, № 1372 на суму 852,72 гри, від 02.08.2019 № 3350 на суму 5 000,00 грн, № 3355 на суму 6 883,68 грн, від 30.08.2019 № 4308 на суму 258,24 грн, від 25.10.2019 на суму 2 065,57 грн, від 27.12.2019 № 8666 на суму 603,84 грн, № 8673 на суму 915,70 грн, № 8676 на суму 1 227,06 грн, № 8682 на суму 1 701,00 грн, № 8686 на суму 2 073,15 грн, № 8690 на суму 2 835,30 грн, від 26.02.2020 № 1422 на суму 36,00 грн, № 1423 на суму 151,98 грн, № 1427 на суму 489,78 грн.

Відповідно до п.4.5. договору постачальник веде один зведений рахунок по всіх оплатах та поставках згідно договору. При наявності передоплати по одному рахунку-фактурі та заборгованості за іншими поставленими партіями товару, покупець погоджується на першочергове зарахування платежу у рахунок погашення заборгованості, незалежно від тексту платежу в платіжном у дорученні.

Усі Специфікації (видаткові накладні) підписані сторонами починаючи з дати укладення даного договору і до закінчення строку його дії є його невід`ємними частинами, навіть якщо у них не міститься посилання на цей договір.

Отже, боржник зобов`язаний був оплатити вартість товару отриманого за видатковими накладними: від 18.09.2019 року № 8624, від 26.12.2019 № 15183, від 17.01.2020 № 348, від 22.01.2020 № 630, від 20.02.2020 № 2441, від 28.02.2020 № 2955, від 20.03.2020 № 4033, від 07.10.2019 № 9982, від 22.08.2019 № 6968.

Таким чином, станом на поточну дату, сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором становить 27 221,18 грн, що підтверджується підписаним Актом звіряння взаємних розрахунків за період:01.09.2020-31.10.2020 на суму заборгованості 27 221,18 грн.

Відповідно до п. 9.3 договору сплата стороною визначених цим договором та/або чинним в Україні законодавством штраф них санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням договору в повном у обсязі.

Пунктом 13.3, 13.4. договору сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність тривалістю у три роки.

Таким чином, за порушення договірних зобов`язань позивач звернувся до суду з матеріально правовою вимогою про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 27 221,18 грн, пеню в розмірі 4 124,94 грн, штраф - 2 722,12 грн, 3% - 783,55 грн та інфляційні витрати від суми боргу в розмірі 1 043,35 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі що підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки № 101577-12/15 від 10.02.2015 року.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 4.3. договору оплата за цим договором здійснюється шляхом перерахування покупцем грошових коштів на рахунок постачальника у розмірі 100 відсотків від вартості товару отриманого за видатковою накладною протягом 7 календарних днів з моменту одержання товару покупцем.

Згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Відтак, на виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем було отримано товар, що підтверджується підписом представника відповідача на видаткових накладних.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Відповідач здійснив часткову оплату за поставлений позивачем товар.

Відтак, сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором становить 27 221,18 грн, що підтверджується підписаним Актом звіряння взаємних розрахунків за період:01.09.2020-31.10.2020 на суму заборгованості 27 221,18грн.

Оскільки відповідач не довів перед судом належного виконання взятого на себе зобов`язання щодо оплати вартості товару у повному розмірі, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 27221,18 грн заборгованості з оплати останнього підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Відповідно до ст.251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно із ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9.2 договору за порушення строку оплати, визначеного п. 4.3 даного Договору, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 3 дні додатково сплачує штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого вчаснот товару.

Відповідно до п. 9.3 договору сплата стороною визначених цим договором та/або чинним в Україні законодавством штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням договору в повном у обсязі.

Пунктом 13.3, 13.4. договору сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність тривалістю у три роки.

Таким чином, за порушення договірних зобов`язань позивач просить стягнути з відповідача пеню, штраф та інфляційні втрати від суми боргу.

За визначенням статей 549 та 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка у формі пені та штрафу, такий вид забезпечення як пеня та її розмір встановлений частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у той же час право встановити в договорі такий вид забезпечення як штраф передбачено частиною 2 статті 549 ЦК України, частиною 4 статті 231 ГК України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, так як відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах: від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

З огляду на порушення відповідачем строків по оплаті вартості поставленого товару, що підтверджується матеріалами справи, виходячи з погоджених сторонами умов Договору, суд, перевіривши поданий позивачем розрахунок вважає обґрунтованим нарахування пені в сумі 4288,46 грн. Однак, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 4124,94 грн, в межах заявлених позовних вимог.

Щодо нарахування штрафу суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування останнього (в розмірі 10% від вартості неоплаченого вчасно товару) у сумі 2722,12 грн.

Крім суми наведеного, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від суми прострочення за весь час прострочення, в сумі 783,55 грн та інфляційні втрати від суми прострочення за весь час прострочення, в розмірі 1043,35грн.

Щодо розрахунку стягнення 3 % річних за період від 15.10.2019 по 18.02.2021 в сумі 783,55 грн - суд перевіривши поданий позивачем розрахунок вважає обґрунтованим нарахування 3 % річних в сумі 798,80 грн. Однак, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних в розмірі 783,55 грн, в межах заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення 1043,35 грн інфляційних втрат за вказані позивачем періоди на суму заборгованості в розмірі 27221,18 грн - суд перевіривши поданий позивачем розрахунок вважає обґрунтованим нарахування інфляційних втрат в сумі 1726,65 грн. Однак, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 1043,35 грн, в межах заявлених позовних вимог.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами не спростовані відповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Позивачем у справі заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні фор.ми адвокатської діяльності).

Як свідчать матеріали справи, в зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката Р.В. Погорілець з метою надання останнім правової допомоги пов`язаної у даній справі.

Зокрема, до матеріали справи долучено копію Договору про надання правової допомоги від 11.01.2019 № 23162981; копію Договору про внесення змін до договору про надання правової допомоги від 11.01.2019 № 23162981; копію Додаткового договору від 15.01.2021 № 31659165; копію Довіреності на представника позивача; копію Акта наданої правової допомоги від 15.01.2021, та копію довідки від 15.01.2021, які є підставою для проведення розрахунків між сторонами згідно вказаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту наданої правової допомоги від 14.01.2021 адвокат надав правову допомогу від повідно до додаткового договору від 14.01.2021 № 31659165 до договору про надання правової допомоги від 11.01.2019 № 23162981 згідно з розрахунком розміру гонорару адвоката за надання правової.

Розмір гонорару за надання правової допомоги - 5 000,00 гривень, без ПДВ, в том у числі: -аналіз матеріалів справи, в том у числі і докум ентів, поданих клієнтом та надання консультацій з даного предмету: 2 000,00 гривень, без ПДВ; - складання та подача позовної заяви д о суду - 3 000,00 гривень, без ПДВ;

ТОВ «СОЛДІ і КО» отримало від адвоката послуги з правової допомоги у розглядуваній справі та сплатило їх вартість на користь адвокатського бюро, що підтверджується копією довідки від 15.01.2021.

При визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7200,00 грн, беручи до уваги рівень складності даної справи, об`єм вчинених представником позивача дій, а також керуючись критерієм реальності адвокатських витрат, суд дійшов висновку, що дані докази підтверджують суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7200,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, та те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача по стягненню з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5000,00 грн. Приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на положення ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 247 - 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ТОВ «ОДРІ» (ідентифікаційний код 31659165, адреса: 79016, м. Львів, вул. Меретина, буд. 10, кв. 1) на користь Приватного акціонерного товариства «СОЛДІ і КО» (ідентифікаційний код 23162981, адреса: 04073, м. Київ, вул. Сирецька, буд 28/2) суму основного боргу в розмірі 27 221,18 грн, пеню в розмірі 4 124,94 грн, штраф - 2 722,12 грн, 3% - 783,55 грн, інфляційні витрати від суми боргу в розмірі 1 043,35 грн, суму судового збору у розмірі 2 270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.04.2021.

Суддя Н.Є. Березяк