УХВАЛА

07 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 904/7825/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця - не з`явився,

Фізичної особи-підприємця Ментій Тетяни Миколаївни - не з`явився,

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2020 (у складі колегії суддів: Вечірко І.О. (головуючий), Коваль Л.А., Чередко А.Є.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2018 (у складі колегії суддів: Панна С.П. (головуючий), Ліпинський О.В., Мельниченко І.Ф.) в частині відмови у задоволенні позовних вимог

у справі № 904/7825/17

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Фізичної особи-підприємця Ментій Тетяни Миколаївни,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях,

про виселення з приміщення нежитлової будівлі та стягнення заборгованості у розмірі 115 871,80 грн за договором оренди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця", Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.09.2017) до Фізичної особи-підприємця Ментій Тетяни Миколаївни (далі - ФОП Ментій Т.М., Відповідач) про виселення Відповідача з нерухомого майна, а саме: будівлі магазину, загальною площею 141 кв. м, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Іскрівська, буд. 126, та стягнення з ФОП Ментій Т.М. на користь ПАТ "Українська залізниця" 40 671,68 грн заборгованості з орендної плати по Договору оренди №12/02-3489-ОД від 07.07.2009 (далі - Договір оренди №12/02-3489-ОД) за січень-травень 2017 року та 46 377,34 грн неустойки за квітень-травень 2017 року.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням Відповідачем як Орендарем своїх зобов`язань зі сплати орендної плати за Договором оренди №12/02-3489-ОД, припиненням цього договору 31.03.2017 у зв`язку з відмовою Позивача як Орендодавця від його продовження шляхом направлення Орендарю листа від 13.04.2017 за вих. № НИМ-07/316 та неповерненням Відповідачем об`єкта оренди за актом приймання-передачі.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.02.2018, позов задоволено повністю.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2018 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.02.2018 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2017 було скасовано, а справу № 904/7825/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2018, залишеним без змін Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2020, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ФОП Ментій Т.М. на користь АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" заборгованість з орендної плати по Договору оренди № 12/02-3489-ОД від 07.07.2009 за січень-травень 2017 року у розмірі 40 671,68 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 747,56 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" на користь ФОП Ментій Т.М. судовий збір сплачений нею за подачу апеляційної скарги у сумі 2 697,68 грн та судовий збір сплачений за подачу касаційної скарги у сумі 4 904,87 грн.

Позивач подав касаційну скаргу на рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просив судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог (щодо виселення Відповідача з орендованого приміщення та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за час прострочення) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 904/7825/17 за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" з підстави, передбачено пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.04.2021.

Учасники справи не скористалися наданим їм процесуальним законом правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

ПрАТ "Українська залізниця", ФОП Ментій Т.М. та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК України не звертались.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що 07.07.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області (Орендодавець), правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, та ФОП Ментій Т.М. (Орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3489-ОД за умовами пунктів 1.1, 2.1, 2.5, 2.6 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - будівлю магазину площею 141 кв. м, розміщене за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Іскрівська, 126, і перебуває на балансі Державного підприємства "Придніпровська залізниця" (Балансоутримувач) (далі - ДП "Придніпровська залізниця"), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки на 28.02.2009 і становить за незалежною оцінкою/залишковою вартістю 367 497,00 грн. Орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передачі майна. У разі припинення цього Договору майно повертається Орендарем балансоутримувачу. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на Орендаря.

Згідно з пунктами 3.1 - 3.3, 3.6 вказаного Договору оренди орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) травень 2009 року 5 753,16 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - липень 2009 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за червень-липень. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до державного бюджету та 30 % балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Цей Договір укладено строком на 1 рік, з 07.07.2009 до 06.07.2010. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору, повній оплаті за Договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього Договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації наданої органом пожежного нагляду та узгодження балансоутримувача, договір за заявою орендаря щодо продовження терміну дії може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі. Зміни і доповнення або розірвання цього Договору допускаються за взаємною згодою сторін і оформлюються додатковими угодами. Реорганізація Орендодавця або перехід права власності на орендоване майно Третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цього Договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників) (пункти 10.1, 10.3, 10.7 Договору оренди № 12/02-3489-ОД).

На виконання умов Договору оренди №12/02-3489-ОД, сторонами підписано Акт приймання-передачі від 07.07.2009, за яким ПП Ментій Т.М. передано в оренду приміщення площею 141 кв. м у будівлі, що знаходиться на балансі ДП "Придніпровська залізниця" за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Іскрівська, 126.

У подальшому, додатковими угодами до Договору оренди №12/02-3489-ОД сторонами продовжувався строк дії цього Договору, а саме: Додатковою угодою від 22.04.2010 строк дії договору продовжено до 05.07.2013; Додатковою угодою від 28.08.2013 - до 31.12.2013 (включно); Додатковою угодою від 01.04.2014 - до 31.12.2014 (включно); Додатковою угодою від 14.11.2014 - до 31.03.2015 (включно); Додатковою угодою від 26.02.2015 - Договір оренди пролонговано з 01.04.2015 до моменту створення (реєстрації) Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця"), але не більше ніж по 28.02.2018.

10.03.2016 між ПАТ "Українська залізниця", що є правонаступником усіх прав та обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту, та ФОП Ментій Т. М., без участі Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, укладено Додатковий договір до Договору оренди № 12/02-3558-ОД, згідно з пунктами 1, 8 якого сторонами погоджено, що Орендодавцем майна, визначеного Договором оренди № 12/02-3558-ОД, є ПАТ "Українська залізниця" та продовжено термін його дії по 31.03.2016 включно. Також, пункт 3.6 Договору оренди №12/02-3489-ОД викладено в новій редакції: "Орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця. Одержувач коштів - структурний підрозділ "Криворізька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Українська залізниця", не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним".

Згідно з пунктами 11, 12 Додаткового договору від 10.03.2016 умови цього Додаткового договору поширюються на взаємовідносини сторін, що виникли з 01.12.2015. Цей Додатковий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.03.2016 включно". Усі інші умови договору, не порушені даним додатковим договором, залишаються без змін.

10.03.2016 сторонами до даного Додаткового договору підписано акт приймання-передачі, за яким Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду вказане нерухоме майно.

Укладаючи Додатковий договір від 10.03.2016 до Договору оренди № 12/02-3489-ОД, сторони погодили, що заміна сторони орендодавця відбувається у зв`язку з утворенням ПАТ "Українська залізниця" відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Отже, правонаступництво ПАТ "Українська залізниця" стосовно прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, як первісного орендодавця за Договором оренди № 12/02-3489-ОД, випливає з положень статей 115, 329, 770 Цивільного кодексу України, статті 85 Господарського кодексу України, статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статей 2, 4, 5, 6 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", а також підтверджується передавальним актом від 03.08.2015 і зведеним переліком майна Державного підприємства "Придніпровська залізниця", що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця", затвердженими Міністерством інфраструктури України 18.08.2015, згідно з якими орендоване Відповідачем за Договором оренди № 12/02-3489-ОД нерухоме майно було передано Державним підприємством "Придніпровська залізниця" до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2019 залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі № 904/5881/18, було визнано Додатковий договір від 10.03.2016 до Договору оренди № 12/02-3558-ОД недійсним з моменту укладення.

Проте, постановою Верховного Суду від 23.06.2020 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2019 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі № 904/5881/18 скасовано. Прийнято нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Отже, вказаною постановою Верховного Суду підтверджено законність зміни Орендодавця у Договорі оренди № 12/02-3489-ОД.

У подальшому, Додатковими договорами від 18.03.2016, від 18.07.2016, від 15.09.2016, укладеними між ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Ментій Т. М., строк дії Договору оренди № 12/02-3558-ОД продовжувався, а відповідно до останнього Додаткового договору від 29.11.2016 сторонами погоджено, що Договір оренди діє з 01.11.2016 по 31.03.2017 включно.

Крім того, Додатковим договором від 25.10.2016 пункт 3.1 Договору оренди № 12/02-3489-ОД доповнено абзацом 2, зокрема, за домовленістю сторін визначено, що орендна плата з 01.10.2016 становить 10 983,00 грн без ПДВ.

Позивач листом від 13.04.2017 за вих. № НКМ-07/316 повідомив Відповідача, що протокольним рішенням засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 29.03.2017 № Ц- 57/25 ухвалено продовжити дію Договору оренди № 12/02-3489-ОД від 07.07.2009 та інших договорів до 31.05.2017, у зв`язку з цим запропоновано підписати Додаткові договори, які додано до цього листа, і повернути їх через балансоутримувача орендованого майна до 21.04.2017. Крім цього, у вказаному листі зазначено, що за вимогою ПАТ "Укрзалізниця", Відповідачу необхідно по терміну завершення договорів оренди повернути майно балансоутримувачу протягом трьох робочих днів, шляхом підписання акту приймання-передачі, з одночасним погашенням заборгованості по орендній платі та відшкодуванням витрат балансоутримувача.

З наданих до справи доказів на підтвердження направлення вказаного листа Відповідачеві, а саме: квитанції від 21.04.2017 (зроблено відправлення за трек-номером 614) та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 05.05.2017 (за трек-номером 198), судом апеляційної інстанції встановлено, що номер поштового відправлення, зазначений в поштовій квитанції не збігається із номером поштового відправлення, зазначеним в рекомендованому повідомленні про вручення цього відправлення, чим спростовано доводи Позивача щодо направлення листа від 13.04.2017 з проектом Додаткового договору до договору оренди саме 21.04.2017.

Між тим, наступним листом від 01.06.2017 за вих. № 268/ДН-2, який направлено на адресу Відповідача 08.06.2017, Позивач звертає увагу Орендаря на ту обставину, що ПАТ "Укрзалізниця" не отримало надіслані поштою 04.05.2017 з листом від 13.04.2017 № НИМ-07/316 Додаткові договори до договорів оренди (серед яких зазначено Договір оренди №12/02-3489-ОД), тому, з урахуванням умов Додаткових договорів, строк дії Договору оренди №12/02-3489-ОД закінчився 31.03.2017, у зв`язку з чим повідомлено про необхідність повернути майно балансоутримувачу протягом трьох робочих днів, шляхом підписання акту приймання-передачі, з одночасним погашенням заборгованості по орендній платі та відшкодування витрат балансоутримувача.

За наведених обставин, суди попередніх інстанцій, з урахуванням положень статті 764 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та виходячи зі змісту листа від 13.04.2017, яким Орендодавцем пропонувалось продовжити строк дії Договору оренди №12/02-3489-ОД, дійшли висновку, що Орендодавець не заперечував проти продовження строку дії Договору оренди, а враховуючи не підписання сторонами Додаткового договору про продовження строку дій договору оренди до 31.05.2017, а також те, що лист від 01.06.2017 щодо припинення орендних правовідносин було направлено поза межами встановленого законодавством місячного строку, тому Договір оренди №12/02-3489-ОД є пролонгованим на тих же умовах на той же строк шляхом мовчазної згоди сторін, у зв`язку з чим, встановивши наявність несплаченої частини заборгованості з орендної плати, судами обґрунтовано задоволено позов у цій частині; проте, враховуючи встановлений факт продовження орендних правовідносин, дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення Орендаря з орендованого приміщення та стягнення неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

АТ "Укрзалізниця" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення з орендованого приміщення та стягнення неустойки, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалено без врахування правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 922/1957/19, від 28.04.2020 у справі № 906/742/18, від 16.07.2019 у справі № 906/744/18, від 13.08.2019 у справі №916/707/18, від 28.05.2019 у справі №911/2980/17, від 03.12.2019 у справі № 916/20370/17, від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17, від 09.09.2019 у справі №910/16362/18, від 08.05.2018 у справі № 910/1006/17, від 30.06.2020 у справі № 904/7826/17.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних АТ "Укрзалізниця" судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden").

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

В касаційній скарзі скаржник зазначає, що Верховним Судом, враховуючи вимоги частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у справах № 922/1957/19, № 906/742/18, № 906/744/18, № 916/707/18, № 911/2980/17, № 916/20370/17, № 904/3315/18, № 914/4238/15, № 910/14032/17, № 910/16362/18, № 910/1006/17 у подібних правовідносинах, зроблено висновок, що сторони не обмежені в праві заявляти про припинення або зміну умов договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і у будь-який час протягом всього строку дії такого договору, що не було враховано судами попередніх інстанцій у даній справі та зроблено помилковий висновок про продовження строку дії Договору оренди №12/02-3489-ОД, який враховуючи заперечення Орендодавця припинив свою дію 31.03.2017, тому вимоги Позивача про виселення Орендаря із займаного приміщення та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендним приміщенням за час прострочення за період з квітня по травень 2017 року в сумі 46 377,34 грн підлягали задоволенню.

Також, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки щодо застосування частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у взаємозв`язку з положеннями статті 764 Цивільного кодексу України, статті 284 Господарського кодексу України, зроблені у постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 904/7826/17 щодо продовження строку дії договору на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на наступне.

У справі № 904/7825/17, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендним приміщенням за час прострочення, виходив з того, що Позивач протягом одного місяця після закінчення (31.03.2017) терміну дії Договору оренди №12/02-3489-ОД у строк до 30.04.2017 не направив на адресу Орендаря заперечень щодо продовження строку дії цього Договору, а направлення 04.05.2017 листа від 13.04.2017 та направлення 08.06.2017 листа від 01.06.2017 не свідчить про направлення Орендодавцем Орендарю вимоги про припинення договору оренди в межах місячного строку, передбаченого частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тому Договір оренди №12/02-3489-ОД в силу прямої вказівки закону було пролонговано на такий самий строк і на тих самих умовах, які було погоджено сторонами. Тобто, судом констатовано, що на момент звернення Позивача до суду Договір оренди №12/02-3489-ОД діяв, у зв`язку з чим були відсутні правові підстави для виселення та стягнення неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період квітень - травень 2017 року.

У справі № 916/707/18 (постанова від 13.08.2019), Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо припинення договору оренди, у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено, оскільки наявними у справі доказами підтверджено неодноразове звернення Орендодавця до Орендаря під час дії договору оренди з повідомленням про відсутність наміру продовжувати дію договору на наступний строк, так і звернення з заявою про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, що відповідає положенням статті 764 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

У справі № 906/742/18 (постанова від 28.04.2020) Верховний Суд, з огляду на законодавчі приписи та з урахуванням з`ясованих судами попередніх інстанцій обставин справи щодо направлення Орендодавцем Орендарю під час дії договору оренди листів з вимогою про повернення майна після закінчення терміну його дії, що є свідченням відсутності наміру Орендодавця продовжувати договір оренди, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повернення майна з оренди та стягнення з відповідача на користь позивача відповідної неустойки.

Отже, на відміну від справи, що розглядається (№ 904/7825/17), під час розгляду якої суди попередніх інстанцій виходили з встановленого факту не направлення Орендодавцем заперечення щодо продовження строку дії договору оренди як під час його дії, так і протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, та його пролонгації шляхом мовчазної згоди, у зазначених вище справах № 916/707/18 та № 906/742/18, висновки касаційної інстанції ґрунтуються на встановленні судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин про завчасне (до закінчення строку дії договорів оренди) направлення Орендодавцем листів-повідомлень про припинення орендних правовідносин та необхідність повернення Орендарем орендованого майна, що свідчить про висловлення Орендодавцем заперечень щодо поновлення договорів оренди і пов`язане з цим припинення договорів, зважаючи на закінчення строку їх дії.

Отже, аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі № 904/7825/17, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справах № 916/707/18 та № 906/742/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Водночас, у справі № 910/14032/17 розглядався спір про стягнення неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України; у справі № 910/1806/17 розглядався спір про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном; у справі № 910/16362/18 розглядався спір про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення повернення майна; у справі № 910/20370/17 розглядався спір про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення повернення об`єкта оренди; у справі № 904/3315/18 розглядався спір про стягнення штрафу, відшкодування суми за неповернуті двигуни, збитків у вигляді упущеної вигоди та неустойки за прострочення повернення орендованого майна. У зазначених справах підставами для повернення майна, стягнення неустойки та інших штрафних санкцій були обставини припинення договірних зобов`язань (після розірвання, встановленого судовим рішенням, припинення у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо).

Отже, у даних справах не вирішувалось питання про припинення договору оренди з підстав, передбачених частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а обставинами припинення договірних відносин було обґрунтовано позовні вимоги, тому фактичні обставини, які формують зміст правовідносин, у цій справі та зазначених вище справах не є подібними, різним є також правове регулювання цих спірних правовідносин.

У справі № 911/2980/17, предметом розгляду якої був позов прокурора поданий в інтересах держави в особі Міністерства про стягнення основної заборгованості за договором оренди, неустойки та зобов`язання звільнити і повернути нерухоме майно, Верховний Суд постановою від 28.05.2019 залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій та погодився з їх висновками про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що Міністерство не є Орендодавцем, а тому його права не порушені.

Таким чином, посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17 є безпідставними, оскільки питання щодо продовження договору оренди у зв`язку з несвоєчасним зверненням Орендодавця до Орендаря із запереченням щодо продовження орендних правовідносин, не було предметом дослідження суду, а висновки зроблені з урахуванням встановлених судами обставин справи.

Щодо посилань скаржника на правові висновки викладені у постановах Верховного Суд від 20.05.2020 у справі № 922/1957/19 (предметом розгляду у якій був позов про повернення майна та стягнення неустойку за час прострочення повернення орендованого майна), від 16.07.2019 у справі № 906/744/18 (предметом розгляду у якій був позов про зобов`язання повернути орендоване нерухоме майно та стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном), від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15 (предметом розгляду у якій був позов про зобов`язання повернути рухоме майно, стягнення заборгованості та неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном), то, за результатами касаційного перегляду, судові рішення у цих справах були скасовані, а справи скеровано на новий розгляд до суду першої (апеляційної) інстанції, оскільки судами було надано неповну юридичну оцінку документам та доказам, наявним у справах, не з`ясовано усіх фактичних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, що унеможливлює правильне застосування норм матеріального права.

Отже, наведені вище постанови Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, ухвалені за іншої фактично-доказової бази, а також інших умов застосування правової норми, ніж у цій справі, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги щодо наявності правових підстав, передбачених пунктом 1 частиною 2 статті 287 ГПК України для скасування чи зміни постанови суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині не знайшли свого підтвердження.

Пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 904/7825/17 за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця" з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Посилання скаржника на неврахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 904/7826/17 зі спору (за участю тих же сторін), що виник з аналогічних правовідносин у порівнянні зі справою № 904/7825/17, яка наразі розглядається, не заслуговують на увагу, оскільки висновки в обох справах є однаковими, а суди встановивши обставини щодо не направлення заперечення проти продовження строку дії договору у визначені законом строки, з урахуванням положень статті 764 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", дійшли підставних висновків щодо пролонгації Договору оренди на строк, який був раніше погоджений сторонами у Договорі оренди (з урахуванням Додаткових договорів), визначивши такий строк з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Отже, суд апеляційної інстанції у справі № 904/7825/17, яка розглядається, переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 904/7826/17, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України є достатньою підставою для закриття касаційного провадження у справі № 904/7825/17 у відповідній частині на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 4 та 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 904/7825/17 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2020 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2018 в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко