УХВАЛА

м. Київ

24.03.2021Справа № 910/8992/19 (910/16071/20)
За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" (25009, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Глинки,3, ідентифікаційний номер 23684596)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Золотий Урожай" (02099, м. Київ, Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 39537147);

2) Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай" (02099, м. Київ, вул. Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 00376886)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Профі Трейдінг" (02002, м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 4-В, ідентифікаційний код 39562435)

про визнання недійсним Договору про переведення боргу

в межах справи №910/8992/19

За заявою Публічного акціонерного товариства "Одеський Коровай"(02099, м. Київ, вул. Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 00376886)

про відкриття провадження у справі про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

секретар судового засідання Судак С.С.

Представники учасників:не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/8992/19 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Одеський Коровай".

20.10.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" про визнання недійсним Договору про переведення боргу №б/н від 01.03.2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Золотий Урожай" та Публічним акціонерним товариством "Одеський коровай".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 07.12.2020.

25.11.2020 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Профі Трейдінг" про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.12.2020 залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Профі Трейдінг" (02002, м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 4-В, ідентифікаційний код 39562435), відкладено підготовче засідання у справі № 910/8992/19 (910/16071/20) на 13.01.2021.

12.01.2021 до суду надійшло клопотання ТОВ "Профі Трейдінг" про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2021 продовжено підготовче провадження у справі № 910/8992/19 (910/16071/20) на 30 днів до 05.02.2021. Відкладено підготовче засідання у справі № 910/8992/19 (910/16071/20) на 01.02.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.02.2021 закрито підготовче провадження у справі № 910/8992/19 (910/16071/20) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Золотий Урожай", Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай", Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкордія Альянс Трейд" про визнання недійсним договору про переведення боргу. Призначено справу № 910/8992/19 (910/16071/20) до розгляду по суті на 01.03.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.03.2021 відкладено розгляд справи № 910/8992/19 (910/16071/20) по суті на 12.04.2021.

23.03.2021 до суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРМУЛА-2016" про відкладення розгляду справи.

У той же час суд зауважує, що за положеннями частини 3 статті 195 ГПК України розгляд справи по суті обмежений та має бути здійснений протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Крім того, суд здійснював виклик представників відповідачів на призначене судове засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України.

У той же час, суд направляв відповідачам рекомендованими листами з повідомленням про вручення ухвали суду про відкладення розгляду справи на адреси місцезнаходження відповідачів, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте конверти з копіями ухвал суду поверталися на адресу суду підприємством поштового зв`язку без вручення відповідачам з зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

За приписами частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою міцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, ухвали суду про відкладення розгляду справи направлялися за адресами місцезнаходження відповідачів згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відсутності заяв про зміну місцезнаходження.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (частина 4 статті 240 ГПК України).

Відповідно до частини 4 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія Золотий Урожай» (первісний боржник) та Публічним акціонерним товариством «Одеський коровай» (новий боржник) укладено договір про переведення боргу, згідно з пунктом 1.1 якого первісний боржник переводить свій борг щодо виплати комісійної плати у сумі 445 002 143,53грн. за реалізацію товару за договором комісії №30/06/2015 від 30.06.2015, укладеного між первісним боржником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Хлібінвест» (кредитор), а новий боржник замінює первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із зазначеного вище договору (основний договір), і приймає на себе обов`язки первісного боржника за основним договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору про переведення боргу новий боржник зобов`язується виконати обов`язки первісного боржника перед кредитором на умовах основного договору.

Пунктом 3.2 договору про переведення боргу сторони підтвердили, що первісний боржник передав новому боржнику документи (їхні копії), що підтверджують дійсність вимог кредитора за основним договором: договір комісії від 30.06.2015 № 30/06/2015 (основний договір), додаткові угоди № 1-28 до основного договору, акти приймання-передачі товару до основного договору, звіти комітенту до основного договору з додатками, акти звірки взаємних розрахунків до основного договору, банківські виписки та/або платіжні доручення до основного договору.

У подальшому, 02.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Хлібінвест» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Профі Трейдінг» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 02-04/18, яким регулюються відносини, пов`язані із заміною правомочної сторони в грошовому зобов`язанні, що виникли із договору комісії №30/06/2015 від 30.06.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Золотий Урожай» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Хлібінвест» (основний договір) на суму 445 002 143,53 грн.

Пунктом 2 договору про відступлення права вимоги встановлено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає належне первісному кредитору право вимоги до боржника і стає кредитором за основним договором.

Сторони підтверджують, що загальна заборгованість боржника за основним договором, право вимоги якої переходить до нового кредитора згідно даного договору, на момент його підписання становить 445 002 143,53 грн. (пункт 4 договору про відступлення права вимоги).

До вказаного договору про відступлення права вимоги сторонами підписано акт приймання-передачі документації (додаток 1) та акт приймання-передачі прав вимоги (додаток 2).

Обґрунтовуючи пред`явлені позовні вимоги, ТОВ «Формула-2016» зазначило, що виступає заінтересованою особою у справі, оскільки є кредитором у справі про банкрутство ПАТ «Одеський коровай», із забезпеченими заставою майна боржника вимогами. Позивач вважає, що внаслідок укладення оспорюваного договору про переведення боргу від 01.03.2018 ПАТ «Одеський коровай» безоплатно прийняло на себе зобов`язання по сплаті простроченої заборгованості в розмірі 445 002 143,53 грн., що призвело до збільшення пасиву підприємства, невиконання зобов`язань перед існуючими кредиторами та ініціювання справи про банкрутство.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Профі Трейдінг" зазначило, що оскаржуваний договір не передбачає зменшення активів та позивач не надав жодних доказів щодо зменшення активів боржника внаслідок укладення такого договору. При цьому, позивачем не наведено жодних підстав щодо фіктивності оспорюваного договору, а посилання позивача на наявність відкритих виконавчих проваджень відносно боржника та його критичної неплатоспроможності не підкріплені жодними доказами.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку задовольнити заяву арбітражного керуючого огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16.

У зв`язку з наведеним суд вважає обґрунтованими посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" на наявність у нього правових підстав для пред`явлення даного позову щодо оспорювання укладеного боржником правочину, як одним із кредиторів такого боржника.

Частини 1 та 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначають, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

Відтак, положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надає можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам Цивільного та Господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.

Період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17.

Як слідує з оспорюваного правочину, останній укладено Публічним акціонерним товариством «Одеський коровай» 01.03.2018, тобто майже за два роки до відкриття провадження у справі № 910/8992/19 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 відкрито провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай"; призначено розпорядником майна Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай" арбітражного керуючого Куліченка Максима Валерійовича; визначено дату проведення попереднього судового засідання.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 ухвалу Господарського суду м. Києва від 24.07.2019 у справі № 910/8992/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22.01.2020 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк України" задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 у справі № 910/8992/19 скасовано. Справу №910/8992/19 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва на стадію прийняття заяви про порушення справи про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 (суддя Мандичев Д.В.) відкрито провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай" (02099, м. Київ, вул. Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 00376886); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай" (02099, м. Київ, вул. Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 00376886).

Суд зазначає, що оскільки задоволення кредиторських вимог відбувається за рахунок майна боржника, то можливе включення до реєстру штучно створених вимог на підставі договорів, які не відповідають вимогам закону, прямо впливають на права кредиторів такого боржника щодо задоволення їх вимог у справі про банкрутство.

Суд враховує, що відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Крім того, відповідно до статті 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як слідує зі змісту оспорюваного договору про переведення боргу від 01.03.2018, внаслідок його укладення Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія Золотий Урожай» переводить свій борг на Публічне акціонерне товариство «Одеський коровай» щодо виплати комісійної плати в сумі 445 002 143,53грн. за реалізацію товару за договором комісії №30/06/2015 від 30.06.2015.

Так, на підставі статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Новий боржник у зобов`язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником (статті 522 ЦК України).

Поряд із цим суд зауважує, що наслідками переведення боргу - делегації, є: вибуття первинного боржника із зобов`язання, вступ у зобов`язання нового боржника, зміна суб`єктного складу зобов`язання при збереженні змісту останнього.

Із наведеного слідує, що укладання договору про переведення боргу призводить до автоматичного збільшення розміру зобов`язань нового боржника, який приймає на себе зобов`язання, якщо договором не погоджено умов щодо відплатності переведення боргу.

Водночас, положення оспорюваного договору не передбачають здійснення будь-якої форми оплати, майнових дій зі сторони первісного боржника на користь нового боржника внаслідок переведення на нього боргу.

Таким чином, внаслідок укладення Публічним акціонерним товариством «Одеський коровай» оспорюваного договору про переведення боргу від 01.03.2018 останнє стало зобов`язаною стороною та безоплатно прийняло на себе зобов`язання з виплати комісійної плати в сумі 445 002 143,53грн.

Суд зауважує, що хоча чинним законодавством не встановлено вимог до нового боржника, з яким укладається договір про переведення боргу, однак платоспроможність боржника та наявність у нього майна, на яке може бути звернене стягнення, відіграють істотну роль при укладенні такого виду договору, як договір про переведення боргу.

Приймаючи до уваги, що укладення спірного договору про переведення боргу від 01.03.2018 здійснено Публічним акціонерним товариством "Одеський коровай" менше ніж за два роки до відкриття провадження у справі про банкрутство № 910/8992/19, та за цим договором майнові зобов`язання боржника збільшилися на суму безоплатно прийнятого ним зобов`язання в розмірі 445 002 143,53грн., суд у зв`язку з наведеним вважає обґрунтованими доводи позивача щодо зменшення таким чином активів боржника в порушення приписів статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Здійснюючи оцінку обставин з точки зору фінансових правовідносин та наслідків впливу вчиненого оспорюваного правочину, суд зауважує на тому, що згідно з даних балансу Публічного акціонерного товариства «Одеський коровай» при укладені оспорюваного договору про переведення боргу від 01.03.2018 у боржника була відсутня можливість погасити за ним зобов`язання в сукупному розмірі 445 002 143,53грн.

Так, на кінець 2017 року необоротні активи складали 24 827 000,00 грн. (з яких 23 644 000,00 грн. дебіторська заборгованість) та оборотні активи - 331 228 000,00 грн. (з яких 324 356 000,00 грн. дебіторська заборгованість). Крім того, коефіцієнт покриття в 2017 році був менше за нормативне значення 1,0, а коефіцієнт забезпечення власними засобами взагалі мав від`ємне значення та становив -0,1212 станом на 31.12.2017.

Таким чином, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, Публічне акціонерне товариство «Одеський коровай» додатково прийняло на себе зобов`язання зі сплати за третю особу 445 002 143,53грн. внаслідок укладення спірного договору про переведення боргу від 01.03.2018, чим фактично збільшило свої боргові зобов`язання, за відсутності фінансової спроможності їх погашення.

Отже, прийняття на себе Публічним акціонерним товариством «Одеський коровай» зобов`язання зі сплати 445 002 143,53грн. заборгованості в період фінансової неспроможності підприємства спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань.

За наведених обставин, внаслідок укладення спірного договору Публічне акціонерне товариство «Одеський коровай» не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість у розмірі 445 002 143,53 грн. за третю особу.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

За наведених обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зміст оспорюваного договору про переведення на Публічне акціонерне товариство «Одеський коровай» боргу не відповідає критеріям розумності та добросовісності, є фраудаторним та фактично направлений на збільшення розміру боргових зобов`язань підприємства в період відсутності в боржника можливості здійснити погашення вимог власних кредиторів у повному обсязі, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання його недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 215, 234 ЦК України та статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аксіома цивільного судочинства "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem" означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 у справі № 15-рп/2004 суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Разом з тим, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на відповідача 1 та відповідача 2 порівну, а саме в розмірі 2 102,00грн.

Керуючись ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 13, 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" задовольнити повністю.

2. Визнати недійним Договір про переведення боргу №б/н від 01.03.2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Золотий Урожай" та Публічним акціонерним товариством "Одеський коровай".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Золотий Урожай" (02099, м. Київ, Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 39537147) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" (25009, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Глинки,3, ідентифікаційний номер 23684596) судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Одеський коровай" (02099, м. Київ, вул. Зрошувальна,5, ідентифікаційний номер 00376886) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Формула-2016" (25009, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Глинки,3, ідентифікаційний номер 23684596) судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

5. Видати накази.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Повний текст ухвали складено 07.04.2021

Суддя Мандичев Д.В.