ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"07" квітня 2021 р.Справа № 922/612/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, м. Харків
до 1. Харківської міської ради, м. Харків , 2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків , 3. Фізичної особи-підприємця Чіріна Анатолія Олександровича, м. Харків , 4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Наш комфорт", м. Харків
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна
за участю представників:

прокуратури - Ткаченко К.О., за посвідченням;

першого - третього відповідачів - не з`явились;

четвертого відповідача - Люта В.А., адвокат.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Керівник Харківської місцевої прокуратури № 3, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до першого відповідача - Харківської міської ради, м. Харків, другого відповідача - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків, третього відповідача - Фізичної особи-підприємця Чіріна Анатолія Олександровича, м. Харків, четвертого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Наш Комфорт", м. Харків, в якому просить суд:

1. Визнати незаконним та скасувати п. 61 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.02.2018 № 1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова".

2. Визнати недійсним договір № 5568-В-С від 24.05.2018 купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП Чіріним А.О., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 104.

3. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Наш Комфорт" на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади нежитлові приміщення першого поверху №№ 10-:-21, площею 184,5 кв.м., другого поверху №№ 33, 35-:-43, площею 107,7 кв.м., загальною площею 292,2 кв.м., а також нежитлові приміщення першого поверху №№ 1-:-9, 22, площею 226,1 кв.м., другого поверху №№ 23-:32, 34, площею 126,0 кв.м., загальною площею 352,1 кв.м. у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: м. Харків, Комунальний проїзд, 3, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вищевказані нежитлові приміщення.

4. Судові витрати, понесені прокуратурою Харківської області покласти на відповідачів.

Ухвалою господарського суду від 01.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/612/21 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 22.03.2021 о 12:15 год.

19.03.2021 представником четвертого відповідача, через канцелярію суду, надано клопотання про залишення позову без розгляду (вх. № 6339), у зв`язку з необґрунтованістю прокуратурою, при звернення до суду, підстав для представництва інтересів держави у даній справі. Також четвертим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 6340), в якому просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог прокурора.

30.03.2021 другим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 7202), в якому просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог прокурора.

31.03.2021 першим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 7260), в якому, зокрема, зазначено про необґрунтованість та недоведеність підстав представництва прокуратурою інтересів держави в суді.

07.04.2021 прокуратурою надано до суду відповідь на відзив (вх. № 7868), в якій прокурор зазначає про правомірність заявлених позовних вимог та просить суд задовольнити позов.

У судовому засіданні 07.04.2021 представники прокуратури та четвертого відповідача підтримали свої правові позиції по справі, зокрема, відповідач просив суд залишити позов Керівник Харківської місцевої прокуратури № 3 без розгляду.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши представників учасників справи, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1 - 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень ч. ч. 3 - 5 ст. 53 ГПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Як свідчать матеріали справи, в межах даної справи, прокурор подав самостійний позов, а в обґрунтування своїх вимог посилається на незаконність та просить скасувати рішення Харківської міської ради, яким обрано спосіб приватизації спірного комунального майна, визнати недійсним договір купівлі-продажу комунального майна (нежитлових приміщень), що укладений між другим та третім відповідачами, витребувати на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади у четвертого відповідача спірне комунальне майно (нежитлові приміщення), а першого відповідача зобов`язати прийняти вищевказані нежитлові приміщення. В обґрунтування свого права на звернення в інтересах держави прокурор, з посиланням, на ст. 13 Закону України «Про прокуратуру», зазначає, що відчуження об`єктів нерухомості комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування. Прокурор зазначив, що з урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси громади міста Харкова, однак в даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, він самостійно подає вказаний позов.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 в межах справи № 806/1000/17).

Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 806/1000/17 у складі Касаційного адміністративного суду; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.10.2018 по справі № 924/1237/17, тощо.

Так, відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, нерухоме майно, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Відповідно до вимог ст. ст. 2, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", Харківська міська рада є органом, через який територіальною громадою безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування, саме вона представляє територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого врядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до приписів п. 30 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно то закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого у встановленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, надавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Крім цього, доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Одним із основних принципів місцевого самоврядування, згідно з вимогами ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

В позові прокурор посилається на порушення інтересів держави у сфері встановленого законодавством порядку приватизації комунального майна, що призвело до незаконного вибуття з власності територіальної громади міста Харкова нерухомого майна, з метою повернути таке майно у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

З вищенаведених норм слідує, що у правовідносинах щодо приватизації комунального майна та розпорядження комунальним майном права територіальної громади міста Харкова представляє відповідний виборний орган - Харківська міська рада, якій в свою чергу, делеговано Законом відповідні повноваження на представництво інтересів держави у суді у даному спорі.

Даний факт визнається і самим прокурором, оскільки в обґрунтування позову прокурор вказує, що «правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належить органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада Харківської області».

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Для витребування майна, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) (далі по тексту - Рішення КСУ № 1-1/99), а саме, п. 5 встановлено, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, компетентним та уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах щодо повернення до комунальної власності спірного нерухомого майна, при приватизації якого, як вказує прокурор, були допущені порушення, є Харківська міська рада, проте прокурором не надано суду доказів того, що даний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави заявлених в позові, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Також, прокурором при зверненні до суду з позовом по даній справ не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б давали підстави стверджувати про невиконання, неможливість виконання або неналежне виконання органом виконавчої влади владних управлінських функцій щодо захисту інтересів територіальної громади міста Харкова.

А, отже, в матеріалах справи відсутні докази дотримання прокурором ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду.

Суд зауважує, що саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноваження кий може захищати інтереси держави.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора з суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. V. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Таким чином, зазначення прокурором в позовній заяві про те, що він має право самостійно виступити позивачем у спірних правовідносинах є помилковим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати і в таких справах виникають підстави для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Враховуючи, що керівником Харківської місцевої прокуратури №3 при подані позову до господарського суду у цій справі не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави у цій справі, суд вважає, що є підстави для залишення позову керівника Харківської місцевої прокуратури №3 без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Таким чином, клопотання ТОВ "Наш комфорт" про залишення позову прокурора без розгляду - є обґрунтованим, доведеним та підлягаючим задоволенню.

Враховуючи залишення позову прокурора без розгляду, клопотання другого та четвертого відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог прокурора, судом залишаються без розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Оскільки прокурор не заявляв клопотання про повернення йому сплаченого судового збору, питання про повернення судового збору з бюджету буде вирішено у встановленому законом порядку та строки після подання прокурором відповідного клопотання.

Керуючись ст. ст. 226, 232 - 235 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Наш комфорт" про залишення позову без розгляду (вх. № 6339) - задовольнити.

Позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, м. Харків, до першого відповідача - Харківської міської ради, м. Харків, другого відповідача - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків, третього відповідача - Фізичної особи-підприємця Чіріна Анатолія Олександровича, м. Харків, четвертого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Наш Комфорт", м. Харків, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення. Порядок і строк оскарження передбачено ст. 255 - 257 ГПК України.

Ухвалу підписано 12.04.2021.

Суддя Р.М. Аюпова
справа № 922/612/21