ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 Справа № 904/6368/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ", м. Кривий Ріг

про стягнення заборгованості у розмірі 2 450 452, 02 грн.

Суддя Ліпинський О.В.

Cекретар судового засідання Перебийніс О.О.

Представники:

від позивача Дудар Є.В., адвокат

від відповідача Шаповал Д.В., адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ" (далі - Відповідач) заборгованості в розмірі 1 660 433,06 грн., з яких: 1 663 648,67 грн. основного боргу, 13 001,94 грн. три проценти річних, 13 782,45 грн. інфляційних втрат.

Заявлені вимоги мотивовані порушенням з боку відповідача своїх зобов`язань за договором про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу №UA183L-14-01 від 04.04.2014, №UA183L-14-02 від 04.04.2014, №UA183L-14-03 від 04.04.2014, №UA183L-14-06 від 12.06.2014, №UA183L-17-07 від 02.06.2017 в частині погашення визначеної договором заборгованості зі сплати пені.

Ухвалою суду від 27.11.2020 року відкрито провадження у справі № 904/6368/20, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

19.01.2021 року до суду надійшла заява Позивача про збільшення розміру позовних вимог, за змістом якої позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 2 450 452,02 грн. Крім того, Позивачем подано заяву про відмову від позову в частин стягнення 13 001,94 грн. процентів річних та 13 782,45 грн. інфляційних втрат.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, за змістом якого зазначив, що укладений сторонами договір про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу, не являється новим зобов`язанням є, по суті фіксацією заборгованості відповідача зі сплати пені у повному розміру з узгодженим графіком її сплати. Зважаючи на те, що зазначена угода не змінює правової природи визначених нею сум (пені), для стягнення відповідних нарахувань законом встановлено спеціальну позовну давність в один рік, про застосування якої Відповідач заявив до прийняття рішення у справі.

З огляду на викладені заперечення, з метою встановлення розміру неустойки, вимоги щодо стягнення якої заявлені з пропуском строку позовної давності, Відповідач подав клопотання про витребування від Позивача доказів, а саме розрахунку пені з інформацією про прострочені платежі на які нарахована відповідна неустойка.

Ухвалою суду від 25.02.2021 року суд витребував від Позивача обґрунтований розрахунок пені, розмір якої включено до договору про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу, складений із зазначенням застосованих методів, платіжних документів із розбивкою по періодам.

11.03.2021 року Позивач подав пояснення-клопотання з наведенням розрахунку пені в розмірі договорів, включених до договору про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу. Зазначеним розрахунком визначена загальна сума пені, яка розрахована за період із квітня 2019 року по березень 2020 року та становить 545 294,17 грн.

11.03.2021 року Відповідач подав заяву про визнання позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 545 294,17 грн.

11.03.2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в засіданні на 30.03.2021 року.

В порядку ст.ст. 233, 240 ГПК України, в судовому засіданні 30.03.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, складання повного рішення відкладено на строк до десяти днів із дня закінчення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні, заслухавши стислий зміст та підстави вимог і заперечень сторін, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як убачається з матеріалів справи, 16.04.2020 року між Позивачем (Лізингодавцем) та Відповідачем (Лізингоодержувачем) був укладений договір про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу №UA183L-14-01 від 04.04.2014, №UA183L-14-02 від 04.04.2014, №UA183L-14-03 від 04.04.2014, №UA183L-14-06 від 12.06.2014, №UA183L-17-07 від 02.06.2017.

Згідно умов п. 1 зазначеного Договору, Лізингодавець підтвердив, а Лізингоодержувач визнав заборгованість зі сплати пені за Договорами фінансового лізингу, нараховану за несвоєчасну сплату лізингових платежів згідно Загальних умов Договорів фінансового лізингу, в розмірі 2 450 452,02 грн.

Відповідно до п. 2 Договору Лізингоодержувач зобов`язався сплатити зазначену суму пені в строк до 31.12.2020 року за наступним графіком:

1 платіж 272 272,42 грн. до 31.05.2020 року;

2 платіж 272 272,45 грн. - до 30.06.2020 року;

3 платіж 272 272,45 грн. до 31.07.2020 року;

4 платіж 272 272,45 грн. до 31.08.2020 року;

5 платіж 272 272,45 грн. до 30.09.2020 року;

6 платіж 272 272,45 грн. до 31.10.2020 року;

7 платіж 272 272,45 грн. до 30.11.2020 року;

8 платіж 544 530,90 грн. до 31.12.2020 року.

Пунктом 5 зазначеного правочину сторони визначили, що цей Договір не змінює умов Договорів фінансового лізингу, за виключенням положень щодо сплати пені (боргу) у розмірі та за періоди, вказані в п. 1 даного договору.

Звертаючись з даним позовом до суду (з урахуванням збільшення розміру позовних вимог та відмови від частини позовних вимог), Позивач просив стягнути з Відповідача заборгованість в розмірі 2 450 452,02 грн., яка підтверджена та визнана Відповідачем у договорі про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу.

Надавши оцінку доводам сторін та поданим у справу доказам, суд дійшов висновку щодо існування підстав для часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, що за змістом преамбули Договору про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу, сторони зазначили, що вказаний договір укладено у відповідності до положень ст. 1053 ЦК України (Новація боргу у позичкове зобов`язання).

За визначенням вимог про новацію (ст. 604 ЦК України), характерною ознакою новації є припинення в повному обсязі раніше існуючого основного зобов`язання та заміна його новим зобов`язанням.

Умови укладеного Договору не передбачають припинення зобов`язання боржника зі сплати пені, а лише підтверджують розмір такого зобов`язання та встановлюють новий порядок його виконання (розстрочення).

Таким чином, оскільки внаслідок укладення зазначеного договору, припинення раніше існуючого зобов`язання з одночасною його заміною новим зобов`язанням, не відбулося, слід дійти висновку, що укладений сторонами Договір про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу, за своєю правовою природою, є угодою про розстрочення сплати пені, яка не підпадає під регулювання ст.ст. 604, 1053 ЦК України.

При цьому, з огляду на те, що підстави виникнення та правова природа зазначених у Договорі сум залишилися незмінними (пеня за несвоєчасну сплату лізингових платежів за договорами фінансового лізингу), та зважаючи на подану Відповідачем заяву про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення пені, нарахованої до 16.04.2019 року, до вказаних вимог мають застосовуватися правила спеціальної (скороченої) позовної давності в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України), з початком її перебігу зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для з`ясування питання щодо періодів виникнення заборгованості зі сплати лізингових платежів, за несвоєчасну оплату яких нарахована заявлена до стягнення пеня, суд зобов`язав Позивача надати обґрунтований розрахунок, із зазначенням відомостей, необхідних для обчислення позовної давності щодо таких вимог.

Позивач представив суду розрахунок (а.с. 90-93), за яким розмір пені за порушення строків оплати лізингових платежів березня вересня 2019 року, у розмірі окремих договорів фінансового лізингу, за загальний період прострочення квітень 2019 - березень 2020 року, склав 545 294,17 грн.

У свою чергу, Відповідач подав заяву про визнання позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 545 294,17 грн.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що заяву про часткове визнання позову підписано представником Відповідача адвокатом Шаповал Д.В., що діє на підставі ордеру від 24.02.2021 року, який не містить застережень відносно обмеження повноважень останнього на вчинення відповідних процесуальних дій.

Зважаючи на те, що часткове визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд убачає підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача суми пені в розмірі 545 294,17 грн.

Вимоги в частині стягнення пені, яка нарахована на суму основного боргу (заборгованість зі сплати лізингових платежів), що виник в період, який становить більше року до дати укладення сторонами Договору про врегулювання претензій за договорами фінансового лізингу, і щодо яких відсутні обставини переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України), слід визнати такими, що заявлені з пропуском строку позовної давності, про застосування якої зроблено заяву відповідача у справі.

Таким чином, враховуючи положення ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд відмовляє в задоволенні вимог в частині стягнення пені в розмірі 1 905 157,85 грн., які заявлені після спливу річного строку позовної давності.

В силу вимог ст. 129 ГПК України, судові витрати у справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 46, 73-79, 86, 91, 129, 130, 191, 231, 233, 238, 240, 241, 326 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Прийняти відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» від позову в частині стягнення трьох процентів річних в сумі 13 001,94 грн., інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 13 782,45 грн. Закрити провадження у справі в зазначеній частині вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Транс-Інвест» (50055, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нікопольське Шосе, буд. 165, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» (03022, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 34, ) пеню в розмірі 545 294,17 грн., витрати зі сплати судового збору в розмірі 8 179,41 грн., видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.04.2021

Суддя О.В. Ліпинський