ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2021 Справа № 917/1689/20

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т. М., при секретарі судового засідання Мусійченко Т. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Генеруюча компанія "Укрспецтепло"

до Комунального некомерційного підприємства "Гадяцька міська центральна лікарня" Гадяцької міської ради

про стягнення 225 273,52 грн.

представники сторін не з`явились

встановив:

До господарського суду Полтавської області звернулося з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Генеруюча компанія "Укрспецтепло" до Комунального некомерційного підприємства "Гадяцька центральна районна лікарня" Гадяцької районної ради про стягнення 225273,52 грн. за договором про закупівлю теплової енергії № 46 від 19.02.2018 р., у тому числі: 176122,00 грн. - пені, 15629,00 грн. - 3% річних, 33522,52 грн. - інфляційних.

Ухвалою від 21.01.2021 суд змінив назву відповідача: Комунальне некомерційне підприємство "Гадяцька центральна районна лікарня" Гадяцької районної ради" новою назвою: Комунальне некомерційне підприємство "Гадяцька міська центральна лікарня" Гадяцької міської ради" (а.с.138-139).

Відповідач у відзиві (вхід. № 13697 від 08.12.2020р.; вхід. № 13779 від 10.12.2020р.;) проти позову заперечує, посилаючись на те, що договір діяв до 31.12.2018, станом на 25.10.2018 договірні зобов`язання виконані відповідачем у повному обсязі; позивачем пропущений строк позовної давності до вимог про стягнення пені, інфляційних та 3 % річних (а.с.94-95, 109-111).

Позивач у відповіді на відзив (вхід. № 49 від 05.01.2021р.) зазначив, що початок перебігу строку позовної давності є 03.12.2019, коли прийнято постанову Верховного Суду, з цієї дати позивач довідався про порушення свого права з боку відповідача (а.с.122-123).

Відповідач подав заяву (вхід. № 642 від 21.01.2021р.; вхід. № 776 від 22.01.2021р.) про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, інфляційних та 3% річних, посилаючись на те, що позивач пропустив цей строк (а.с.134-135).

У даній справі були вчинені наступні процесуальні дії.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2020р. даний позов був переданий на розгляд судді Безрук Т. М. (а.с.75).

Ухвалою господарського суду від 28.10.2020р. було залишено позовну заяву без руху та встановлено строк для усунення недоліків (а.с.77). Позивач у встановлений судом строк виправив вказані недоліки (а.с.81-86).

За даним позовом ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.11.2020 відкрито провадження у справі № 917/1689/20, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження в підготовче засідання, та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи (а.с.89).

За ухвалою від 10.12.2020р. суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів для належної підготовки справи для розгляду по суті відповідно до ч.3 ст. 183 ГПК України (а.с.106).

Ухвалою від 16.02.2021р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с.159).

Ухвала від 16.02.2021р., надіслана позивачу за адресою: вул. Степана Бандери, буд. 38, смт. Млинів, Рівненська обл., 35100, повернулася з відміткою поштового відділення від 25.02.2021 про те, що адреса неправильна (а.с.161-164).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом 17.11.2020р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Генеруюча компанія "Укрспецтепло" було зареєстровано за адресою: вул. Степана Бандери, буд. 38, смт. Млинів, Рівненська обл., 35100 (а.с.88).

Суд встановив, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 11.03.2021, під час розгляду справи позивач змінив адресу місцезнаходження на вул. Богдана Хмельницького, буд. 50-Б, м. Київ, 01030 (а.с.165).

Відповідач подав клопотання (вхід. № 2638 від 11.03.2021) про відкладення розгляду справи, оскільки юрисконсульт відповідача звільнився і є необхідність в його заміні.

З огляду на викладене, суд ухвалою від 11.03.2021 відклав рогляд справи по суті на 06.04.2021.

Про час і місце розгляду справи по суті позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями від 12.03.2021 про вручення їм ухвали суду від 11.03.2021.

Неявка представників сторін не перешкоджає вирішенню даного спору.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні 06.04.2021р. судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази та письмові пояснення, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Генеруюча компанія "Укрспецтепло" (далі - позивач; теплопостачальна організація) та Гадяцькою центральною районною лікарнею (далі - відповідач; замовник), укладено Договір № 46 про закупівлю теплової енергії від 19.02.2018, відповідно до якого теплопостачальна організація зобов`язалася протягом січня-грудня 2018 року надати замовнику послуги, зазначені в пункті 1.2 Договору, а замовник - прийняти і оплатити вартість таких послуг (далі Договір; а.с.12-17).

Комунальне некомерційне підприємство "Гадяцька центральна районна лікарня" Гадяцької районної ради, є правонаступником всіх прав та обов`язків Гадяцької центральної районної лікарні.

Надалі Комунальне некомерційне підприємство "Гадяцька центральна районна лікарня" Гадяцької районної ради" змінило свою назву на Комунальне некомерційне підприємство "Гадяцька міська центральна лікарня" Гадяцької міської ради".

За пунктом 1.2 Договору найменування послуги (предмета закупівлі): пара, гаряча вода та пов`язана продукція - за кодом CPV за ДК 021:20-8 (далі - постачання теплової енергії).

Згідно з п. 1.3 Договору теплова енергія надається замовнику в обсязі 1195 Гкал.

Згідно з пунктом 3.1 ціна Договору становить 1 546 415,80 грн, у тому числі з ПДВ 257 735,97 грн.

Як свідчать подані докази, Господарським судом Полтавської області розглядалася справа № 917/119/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Генеруюча компанія "Укрспецтепло" до Комунального некомерційного підприємства "Гадяцька районна лікарня" Гадяцької районної ради про стягнення 410 685,00 грн. заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період 27.12.2017 13.04.2018, надані згідно договору про закупівлю теплової енергії № 46 від 19.02.2018 р. (а.с.116-118, 119).

05.06.2019 Господарський суд Полтавської області прийняв рішення, яким позов задовольнив, стягнув з Підприємства на користь Товариства 410 685,00 грн. заборгованості за послуги з постачання теплової енергії надані згідно договору про закупівлю теплової енергії № 46 від 19.02.2018 р. (а.с.22-24).

14.08.2019 Східний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Полтавської області від 05.06.2019 скасував; прийняв нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовив.

Верховний Суд постановою від 03.12.2019 скасував постанову Східного апеляційного господарського суду у справі № 917/119/19, а рішення Господарського суду Полтавської області від 05.06.2019 залишив без змін (а.с.25-34).

Заявою від 24.01.2020 № 99 позивач подав наказ Господарського суду Полтавської області у справі № 917/119/19 про стягнення з відповідача 410 685,00 грн боргу до виконання в Управління Державної казначейської служби у Гадяцькому районі Полтавської області (а.с.35-36).

Згідно банківської виписки з рахунку від 31.01.2020 заборгованість в сумі 410 685,00 грн була сплачена позивачу 31.01.2020 (а.с.38).

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 10.02.2020 № 121, в якій заявив вимоги про сплату пені, 3% річних та інфляційних, нарахованих на вказану суму боргу (а.с.39-46).

Відповідач листом від 06.03.2020 № 01-13/473 відхилив вимоги позивача, посилаючись на пропуск ним строку позовної давності (а.с.47-48).

Позивач, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань з оплати послуг теплопостачання в сумі 410 685,00 грн, звернувся до суду з даним позовом про стягнення 176122,00 грн пені за період 25.10.2018 31.01.2020, 15629,00 грн - 3% річних за період 25.10.2018 31.01.2020, 33522,52 грн інфляційних за період 25.10.2018 31.01.2020 (а.с.44-45).

При вирішенні спору суд зазначає наступне.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частина перша зазначеної статті також передбачає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулює Закон України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції Закону № 2189-VIII, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до 01.05.2019.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб`єктами у сфері житлово-комунальних послуг є виробник та виконавець послуг, балансоутримувач, власник та споживач житлово-комунальних послуг.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Споживачем, у розумінні статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", є "фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу".

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Аналогічне обґрунтування викладено у постанові Верховного Суду від 22.02.2019 у справі № 904/642/18 (пункт 4.7).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, і такому праву кореспондує обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом згідно з частиною третьою статті 20 цього Закону.

Наведених висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.11.2014 у справі № 3-184гс14, в якій вказав, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Верховний Суд у постанові від 03.12.2019 у справі № 917/119/19 зазначив, зокрема, наступне:

- Позивач поставив Відповідачу теплову енергію на загальну суму 1 957 100,79 грн (пункт 7.13 постанови);

- Відповідач в оплату вартості поставленої теплової енергії сплатив 1 546 415, 79 грн (пункт 7.14 постанови);

- Позивач звертався до Відповідача з претензією від 07.12.2018, в якій вимагав в термін до 7 календарних днів з моменту отримання претензії сплатити заборгованість в сумі 410 685,00 грн (пункт 7.15 постанови);

- відповідно до актів звірки показників лічильників теплової енергії, які підписані представниками сторін, Відповідач використав 1412,172 Гкал, що на 217,172 Гкал більше ніж ним було замовлено обсягів теплової енергії відповідно до пункту 1.3 Договору (1412,172 Гкал - 1195 Гкал = 217,172 Гкал); (пункт 7.16 постанови);

- як свідчать встановлені судами обставини справи, правовідносини сторін у цій справі виникли з Договору, за яким Позивач зобов`язався протягом січня-грудня 2018 року надати Відповідачу послуги з постачання теплової енергії, а Відповідач зобов`язався прийняти і оплатити вартість таких послуг, ціна яких становить 1 546 415,80 грн, у тому числі ПДВ 257 735,97 грн (пункт 8.4 постанови);

- разом з цим, встановлено, що у спірний період Відповідач використав 1 412,172 Гкал теплової енергії, що на 217,172 Гкал більше ніж ним було замовлено обсягів, що підтверджується актами звірки показників лічильників теплової енергії, підписаними представниками сторін, та не заперечується ними. У зв`язку з чим за поставлену теплову енергію Позивач нарахував 1 957 100,79 грн, проте Відповідач здійснив оплату у розмірі 1 546 415,79 грн (пункт 8.5 постанови);

- Верховний Суд України у постанові від 25.11.2014 у справі № 3-184гс14 вказав, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. (пункт 8.14 постанови);

- факт споживання наданої житлово-комунальної послуги у більшому обсязі, ніж це передбачено укладеним між сторонами договором, навіть за відсутності погодження збільшення такого обсягу у відповідному договорі та/або внесення змін у цей договір сам по собі є підставою здійснення оплати вартості фактичного обсягу наданої та спожитої послуги. (пункт 8.15 постанови);

- схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.06.2019 у справі № 904/2588/18, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність договору про послуги теплопостачання сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку оплати послуг, які фактично були надані позивачем та споживались відповідачем у повному обсязі, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення заборгованості за послуги теплопостачання (пункт 8.16 постанови);

- з огляду на викладене, враховуючи, що, як встановлено судами і не заперечується Відповідачем, у спірний період ним спожито, а Позивачем поставлено теплову енергію у обсязі, більшому ніж передбачено умовами Договору, що не заперечується сторонами, Відповідач зобов`язаний сплатити вартість цієї послуги відповідно до фактично спожитого її обсягу, у зв`язку з чим Суд вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з Відповідача 410 685,00 грн заборгованості за поставлену теплову енергію (пункт 8.17 постанови).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, під час розгляду справи № 917/119/19 судами було встановлено, що відповідачем у спірний період було спожито, а позивачем поставлено теплову енергію у обсязі, більшому ніж передбачено умовами Договору, отже відповідач зобов`язаний сплатити вартість цієї послуги відповідно до фактично спожитого її обсягу, у сумі 410 685,00 грн.

Тобто, споживання відповідачем вказаного обсягу теплової енергії відбулося поза межами договору про закупівлю теплової енергії № 46 від 19.02.2018 р.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 456 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Абзацом восьмим частини другої статті 25 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що у разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами.

Відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною першою ст. 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В п.7.1 Договору № 46 від 19.02.2018 вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та договором.

В п. 4.5 Договору № 46 від 19.02.2018 зазначено, що у випадку порушення замовником строків платежу, Теплопостачальна організація має право призупинити постачання теплової енергії до здійснення такого платежу.

Нарахування пені за несвоєчасну оплату умовами Договору не передбачено.

Крім того, позивачем нараховано пеню на вартість того обсягу теплової енергії, що була поставлена понад межі, визначені договором.

Посилання позивача, як на підставу вимог про стягнення пені, на ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" судом відхиляються, з таких мотивів.

В ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вказано, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" не встановлюють розмір пені, а лише обмежують її розмір, встановлений за згодою сторін.

За відсутності відповідної угоди сторін вказаний Закон не є самостійною підставою для нарахування та визначення розміру пені.

Інших підстав позивач для стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у позові не заявив.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення пені судом відхиляються як неправомірні.

Отже, відсутні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі цієї норми позивач заявив вимоги про стягнення 15629,00 грн. - 3% річних за період 25.10.2018 31.01.2020, 33522,52 грн. інфляційних за період 25.10.2018 31.01.2020 (а.с.44-45).

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, інфляційних та 3% річних, посилаючись на те, що позивач пропустив цей строк (а.с.134-135).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. Позовна давність у чотири роки застосовується за вимогами про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Судом враховується правова позиція, викладена у постанові КГС Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 911/3847/17, що сплата процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають, на відміну від пені, характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, визначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Даний позов подано до суду 21.10.2020, що підтверджено поштовою накладною на конверті (а.с.74). Отже, в межах позовної давності є вимоги про стягнення інфляційних та 3 % річних за період з 21.10.2017 по 21.10.2020.

Позивач заявив вимоги про стягнення 3% річних за період 25.10.2018 31.01.2020 та інфляційних за період 25.10.2018 31.01.2020. Вказані вимоги заявлені в межах позовної давності. Тому твердження відповідача про пропуск позовної давності по цим вимогам є безпідставним.

Згідно банківської виписки з рахунку від 31.01.2020 заборгованість в сумі 410 685,00 грн була сплачена позивачу 31.01.2020 (а.с.38).

Тому відсутні підстави для включення до періоду прострочення 31.01.2020, оскільки в цей день права позивача були поновлені.

Після проведення перевірки правильності нарахування 3% річних та інфляційних, судом встановлено, що за період 25.10.2018 30.01.2020 сума 3% річних становить 15625,77 грн, а сума інфляційних 26970,79 грн (розрахунок суду залучено до справи). Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та задовольняються судом.

В іншій частині вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних судом відхиляються як безпідставні.

Позивач у позові прохає відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати у цій справі.

Суд встановив, що при подачі даного позову позивачем сплачено 3379,10 грн судового збору за платіжним дорученням № 2303 від 16.03.2020 (а.с.10). Факт надходження даного судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 17.03.2020 (а.с.76).

Відповідно до ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у розмірі 2102,00 грн, що становить мінімальний розмір судового збору на дату подачі позову за майнові вимоги в сумі 42596,56 грн, які задоволені судом.

В попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат позивачем заявлено про витрати на послуги з надання професійної правої допомоги адвоката в сумі 10000,00 грн (а.с.11).

В ч. 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В ч. 3 ст. 126 ГПК України вказано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В підтвердження факту понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката суду надано договір № 1 від 18.02.2020р. про надання правової допомоги, укладений між позивачем (клієнтом) та адвокатом Ольховець Віктором Павловичем, за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання представляти та захищати інтереси клієнта, зокрема у всіх судових установах України (а.с.69-71).

Право на заняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю підтверджується Посвідченням адвоката України (а.с.72);

Проте, у вказаному договорі сторони не узгодили розмір оплати послуг адвоката. Визначений у п. 4.1 договору акт виконаних робіт в підтвердження обсягу надання послуг адвокатом, до позову не доданий. Доказів проведення оплати адвокату гонорару позивач також не надав.

Отже, позивачем не надано суду вказаних у ст. 126 ГПК України належних доказів щодо обсягу наданих послуг адвокатом та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті адвокату.

Тому у суду відсутні підстави для покладення на відповідача заявлених у орієнтовному розрахунку витрат на професійну правову допомогу.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Гадяцька міська центральна лікарня" Гадяцької міської ради (вул. Лохвицька, буд. 1, м. Гадяч, Полтавська область, 37300; ідентифікаційний код 01999218) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Генеруюча компанія "Укрспецтепло" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 50-Б, м. Київ, 01030; ідентифікаційний код 39471301) 15625грн. 77 коп. - 3% річних, 26970 грн. 79 коп. інфляційних, 2102грн. 00 коп. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині у позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Полтавської області.

Дата складення повного судового рішення: 07.04.2021р.

Суддя Т. М. Безрук