РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.04.2021Справа № 910/17267/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Єременок О.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Аграрної партії України до Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України про визнання недійсними договорів та додаткових угод,

за участі представників:

позивача: Губської А.В. за ордером від 10 лютого 2021 року серії КС № 487332;

відповідача: Сальникова В.В. за ордером від 26 листопада 2020 року серії АС № 1011900;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2020 року Аграрна партія України (далі - Партія) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (далі - Інститут) про визнання недійсними укладених між сторонами договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 15 червня 2016 року № 167 та додаткових угод від 2 квітня 2018 року № 1, від 1 червня 2019 року № 2, від 1 липня 2019 року № 3, від 1 серпня 2019 року № 4 до нього, а також договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 15 червня 2016 року № 167/1.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав, передбачених статтями 215, 227, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для визнання вищезазначених договорів недійсним, оскільки вони, на думку позивача, були вчиненими з порушенням вимог чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10 листопада 2020 року позовну заяву Партії прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17267/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10 грудня 2020 року.

27 листопада 2020 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Інституту, в якому останній посилався на те, що спірний договір оренди було укладено відповідно до норм чинного на час дії даного правочину законодавства, а також на те, що під час його дії будь-яких претензій від сторін заявлено не було.

Підготовче засідання у справі № 910/17267/20, призначене на 10 грудня 2020 року, не відбулося в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Павленка Є.В.

16 грудня 2021 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла відповідь позивача на відзив від 14 грудня 2021 року, в якій останній навів аргументи на спростування викладених відповідачем у відзиві обставин.

Оскільки підстави, через які не відбулося вказане засідання, відпали, суд ухвалами від 17 грудня 2020 року повідомив сторін про призначення підготовчого засідання на 28 січня 2021 року.

У засіданні 28 січня 2021 року судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 11 лютого 2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2021 року підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено її до судового розгляду по суті на 4 березня 2021 року.

Ухвалою суду від 4 березня 2021 року розгляд справи відкладено на 1 квітня 2021 року.

У судовому засіданні 1 квітня 2021 року представник Партії підтримала вимоги, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив, і наполягала на їх задоволенні.

Представник Інституту проти задоволення вимог позивача заперечив з підстав, зазначених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року в справі № 910/7770/20 за позовом Партії до Інституту про визнання договору та додаткових угод до нього розірваними (припиненими), у задоволенні позову відмолено.

На час розгляду даного спору вказане судове рішення набрало законної сили.

Вищенаведеним рішенням Господарського суду міста Києва було встановлено, що 15 червня 2016 року між Партією та Інститутом було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, № 167, за умовами якого відповідач передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - приміщення на другому поверсі в будівлі адміністративного корпусу, площею 376,24 кв.м., яке розташоване за адресою: 03022, місто Київ, вулиця Васильківська, будинок 37.

Актом приймання-передачі основних засобів від 15 червня 2016 року, підписаним повноважними представниками сторін, вищезазначене нерухоме майно було передано відповідачу в оренду.

Також 15 червня 2016 року Інститут та Партія уклали договір № 167/1 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

На підставі додаткової угоди № 1 від 2 квітня 2018 року до договору площа орендованих приміщень збільшена до 1 383,01 кв.м.

Додатковими угодами від 1 червня 2019 року № 2 та від 1 липня 2019 року № 3 до цього правочину сторонами продовжувався строк дії договору до 30 червня 2019 року та 31 липня 2019 року відповідно. За згодою сторін строк дії договору було продовжено до 31 серпня 2019 року (додаткова угода від 1 серпня 2019 року № 4 до договору).

Зазначений договір та додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками сторін, а також скріплені печатками вказаних юридичних осіб.

11 липня 2019 року Партія звернулася до відповідача з листом від 10 липня 2019 року №173-05, в якому повідомила, що у позивача виникли значні незаплановані витрати на підготовку до позачергових виборів до Верховної Ради України, що призвело до утворення заборгованості з орендної плати та відшкодування витрат за надання комунальних послуг за спірними договорами. У зв`язку з цим позивач просив відповідача відстрочити сплату боргу до 31 липня 2019 року.

Листом від 31 липня 2019 року № 181-07 позивач гарантував оплату заборгованості з орендної плати та відшкодування витрат балансоутримувача за надання комунальних послуг, а також просив продовжити дію вищевказаних договорів до 31 вересня 2019 року.

Отже, Партія не лише визнала факт чинності договору оренди після спливу строку оренди, а й виступала ініціатором продовження його дії до 31 вересня 2019 року.

31 серпня 2019 року сторонами було підписано додаткову угоду № 5 до договору оренди, відповідно до якої сторони домовились припинити дію спірного договору оренди з 1 вересня 2019 року за згодою сторін.

Вказана додаткова угода № 5 підписана уповноваженими представниками сторін, а також скріплена печатками вказаних юридичних осіб.

Як зазначено у вказаній додатковій угоді, майно, що було в оренді, площею 1 383,01 кв.м, повернено Інституту в належному стані згідно акту приймання-передачі (належним чином завірена копія акта приймання-передачі від 1 вересня 2019 року наявна у матеріалах справи); на момент підписання цієї додаткової угоди орендарем було повністю звільнено майно (нежитлові приміщення) від власного рухомого майна.

Отже, незважаючи на існування у позивача впродовж дії договору оренди заборгованості зі сплати орендної плати, договірні відносини сторін за їх взаємною згодою неодноразово продовжувалися, та дію укладеного між сторонами зазначеного договору, а також відповідних додаткових угод, як невід`ємної його частини, було припинено лише з 1 вересня 2019 року внаслідок його розірвання за згодою сторін. У зв`язку з цим, 1 вересня 2019 року припинив свою дію і укладений між сторонами договір від 15 червня 2016 року № 167/1 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи з вимог частини 1 вказаної статті, правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У своїй позовній заяві Партія зазначила, що відповідач не мав права на вчинення спірного правочину оренди на підставі статті 227 ЦК України, оскільки цей правочин не було попередньо погоджено у встановленому законом порядку з Національної академії аграрних наук України.

Відповідно до частини 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках.

Отже вищенаведена норма надає суду право визнавати недійсними правочини, вчинені без відповідного дозволу, який іменується ліцензією, а відтак ця стаття не поширюється на спірні правіовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

У матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія листа Національної академії аграрних наук України від 22 серпня 2016 року № 10.2-17/448 щодо погодження умов договорів оренди, розрахунків орендної плати та затвердження звіту про оцінку майна, відповідно до змісту якого, остання надала дозвіл Інституту виступити орендодавцем нерухомого майна, зокрема, за спірним договором оренди.

Отже, посилання позивача на те, що спірний договір оренди підписаний юридичною особою, яка на має права на його підписання є необґрунтованими та не беруться судом до уваги.

Щодо посилань позивача на те, що спірний правочин був вчинений під впливом обману суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України слід виходити з того, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Однак Партією не було належним чином обґрунтовано та доведено, що спірні правочини були вчинені під впливом обману, а відтак є недійсними.

Крім того, позивач вказував на те, що Інститут у порушенні приписів чинного на той час законодавства не розміщував оголошення про намір передати в оренду спірне державне майно та не оголошував і не проводив конкурс на право оренди цього майна.

Відповідно до пункту 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року № 2269-ХІІ, що був чинним на момент спірних правовідносин, протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об`єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Відповідач зазначив, що у зв`язку з відсутністю інших претендентів на оренду спірного нерухомого майна, конкурс на право оренди відповідачем не проводився.

У той же час позивач не довів належними доказами факт існування інших заяв щодо оренди вищевказаного майна, у зв`язку з цим вказані доводи є необгрунтованиими.

Також позивач посилався на те, що Інститутом при укладенні спірного договору оренди не в повній мірі було дотримано положень про Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затверджених наказом Фонду державного майна України від 23 серпня 2000 року № 1774, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Водночас суд погоджується із доводами відповідача, викладеними у його відзиві, стосовно того, що спірний договір оренди був укладений відповідно до норм чинного законодавства, які діяли на час спірних правовідносин, та не бере до уваги посилання позивача щодо недотримання Інститутом вищевказаних положень про Типовий договір.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Партії до Інституту про визнання недійсним укладеного між сторонами договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 15 червня 2016 року № 167, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову в цій частині слід відмовити.

Враховуючи недоведеність позивачем правових підстав для визнання недійсним договору оренди, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні похідних вимог Партії щодо визнання недійсними додаткових угод від 2 квітня 2018 року № 1, від 1 червня 2019 року № 2, від 1 липня 2019 року № 3, від 1 серпня 2019 року № 4 до нього, а також договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 15 червня 2016 року № 167/1.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За таких обставин у задоволенні позову Партії слід відмовити.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати у зв`язку з відмовою в задоволенні позову залишаються за позивачем та компенсації останньому не підлягають.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12 квітня 2021 року.

Суддя Є.В. Павленко