РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2021Справа № 910/8797/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. при секретарі судового засідання Одинцова О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Міністерства інфраструктури України до Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) про визнання недійсними пунктів договору в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 року, за участю представників позивача - Ігнатенко Т.Б., довіреність № 7663/15/10-20 від 09.06.2020 року, відповідача-1 - Стоян М.М., ордер серія АІ №1060327 від 07.10.2020 року, відповідача-2 - Дрегуляс О.Е., довіреність № 21341 від 19.11.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство інфраструктури України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" та Акціонерного товариства Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.) про визнання недійсними з моменту укладення пунктів 13.1 та 13.2 статті 13 договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 (далі - договір).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 припинено провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004, в іншій частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.1 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2020 року рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 щодо припинення провадження у справі №910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 скасовано, справу №910/8797/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 передано на розгляд суду першої інстанції. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №910/8797/16 залишено без змін.

20.08.2020 року справа надійшла до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2020 року справу передано на розгляд судді Чебикіній С.О. 10.09.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 року прийнято справу до свого провадження та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.10.2020 року.

07.10.2020 року відповідачем-1 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд позов задовольнити та визнати недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 року.

07.10.2020 року відповідачем-2 в судовому засіданні надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд в позові відмовити з тих підстав, що він є необґрунтованим, позивач не має підстав для подання таких позовних вимог, оспорюваний пункт договору відповідає як положенням чинного законодавства України так і висновкам уповноважених судових інстанцій.

07.10.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву на 26.10.2020 року.

09.10.2020 року відповідачем-2 через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд в позові відмовити з тих підстав, що він є необґрунтованим, позивач не має підстав для подання таких позовних вимог, оспорюваний пункт договору відповідає як положенням чинного законодавства України так і висновкам уповноважених судових інстанцій.

23.10.2020 року відповідачем-2 через канцелярію суду надано відповідь на відзив відповідача-1.

23.10.2020 року відповідачем-2 через канцелярію суду надано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, з тих підстав, що наявні рішення судів у справі про визнання та допущення до примусового виконання рішення ТПШ, рішення МТП та рішення у справах №910/26393/15, №761/22804/15-ц та №761/22964/17, що набрали законної сили, а тому така обставина, як чинність п. 13.2 договору не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Проте, відповідачем-2 не надано суду жодних доказів на підтвердження факту відсутності предмету спору в даній справі, а тому в задоволенні вищевказаного клопотання відповідача-2 про закриття провадження у справі судом відмовлено за безпідставністю.

26.10.2020 року в судовому засіданні відповідачем-1 надано заперечення на відзив відповідача-2.

26.10.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву на 18.11.2020 року.

17.11.2020 року позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзив відповідача-2.

18.11.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву на 14.12.2020 року.

19.11.2020 року відповідачем-1 через канцелярію суду подано письмові пояснення у справі.

19.11.2020 року позивачем через канцелярію суду подано письмові заперечення.

23.11.2020 року позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив відповідача-2.

14.12.2020 року відповідачем-1 в судовому засіданні надано письмові заперечення на відзив відповідача-2.

14.12.2020 року відповідачем-1 в судовому засіданні надано письмові заперечення на відповідь на відзив відповідача-2.

14.12.2020 року відповідачем-1 в судовому засіданні надано письмові пояснення щодо відповіді на відзив позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.01.2021 року.

20.01.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву на 03.02.2021 року.

24.02.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву на 17.03.2021 року.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів 1, 2, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимоги позивача про визнання недійсним з моменту укладання п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт №ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 року, з тих підстав, що сторони не погодили умови, викладені у спірному пункті договору підряду, а саме - питання про арбітражну установу та про право, яке буде застосоване нею при вирішенні можливого спору між сторонами щодо договору, оскільки між текстами договору, що існують українською та англійською мовами, наявні розбіжності у зв`язку з чим зроблено посилання на неіснуючий орган міжнародного арбітражу. Також, даний пункт договору суперечить ч.2 ст. 12 ГПК України (в редакції чинній станом на дату укладення договору) оскільки даний договір був укладений на задоволення державних потреб і тому спори з приводу даного договору не можуть передаватися сторонами на вирішення третейського суду.

Судом встановлено, що 14.11.2004 р. між Державним територіально-галузевим об`єднанням "Південно-Західна залізниця" (замовник) та Акціонерним товариством «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» (генеральний підрядник) був укладений договір підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 (надалі - договір підряду), відповідно до якого відповідач-2 зобов`язався виконати роботи з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві з 13 по 17 прогони включно, а замовник, в свою чергу, зобов`язаний надати Акціонерному товариству «Dogus Insaat ve Ticaret A.S.» обсяг робіт, передати затверджену проектно-кошторисну документацію, прийняти та оплатити виконані роботи.

У пунктах 2.1 та 2.2 договору підряду сторони погодили строк початку робіт - листопад 2004 р., а строк завершення робіт - листопад 2006 р. За умови, якщо обсяг робіт та належним чином затверджена проектно-кошторисна документація були надані замовником своєчасно, у строки, що встановлені положеннями цього договору. У разі прострочення замовника щодо виконання його зобов`язань за цим договором, строк завершення робіт може бути подовжений генеральним підрядником на його власний розсуд на той самий строк, на який замовник прострочив виконання своїх зобов`язань.

У відповідності до пункту 3.1 договору підряду ціна предмету договору приблизно складає 100 000 000,00 доларів США і визначається згідно із договірною ціною (додаток 2 до цього договору).

Пунктом 13.1. договору передбачено, що всі спори, що виникають у зв`язку з даним договором, підлягають розв`язанню шляхом переговорів.

Пунктом 13.2. договору між сторонами погоджено, що спори, які не вирішені шляхом переговорів, підлягають вирішенню в Міжнародному арбітражному суді м.Цюріх Швейцарія у відповідності з його регламентом.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час розгляду справи) спір, що виник при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб, не може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду.

Відповідно до пункту 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому Законом України «Про третейські суди», для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом (ст. 2 Закону України «Про третейські суди»).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Можливість передачі державою на розгляд третейських судів спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин визнана зарубіжною практикою, заснованою, в тому числі, на міжнародному праві. Загальні засади арбітражного розгляду цих спорів визначені Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21 квітня 1961 року та рекомендовані державам Арбітражним регламентом Комісії ООН з права міжнародної торгівлі (ЮНСІТРАЛ) від 15 червня 1976 року. Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі "Девір проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п`ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

В ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус судів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Крім того, п. 4.2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 роз`яснено, що господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, з урахуванням наведеного, право на звернення до суду за захистом своїх прав передбачене Конституцією України не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін (в даному випадку правом сторін договору, а саме відповідача-1 та відповідача-2) та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

Таким чином, вказаний пункт 13.2. договору не створює для позивача у справі жодних прав і обов`язків та не порушує його законних інтересів.

Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340).

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.

Крім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Проте, позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтовує, яким чином оспорюваний п.13.2. договору порушує його права або законні інтереси та яким чином у випадку задоволення даного позову та визнання його судом недійсним відновиться його порушене право чи законний інтерес, з урахуванням того, що спірний пункт (третейське застереження) не створює для позивача жодних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не доведено тих обставин, які є підставою позовних вимог, не підтверджено факту порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідачів та не доведено яким чином у випадку задоволення даного позову відновиться його порушене право чи законний інтерес.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що його право, за захистом якого він звернувся до суду, порушено відповідачами, а тому в позові про визнання недійсним з моменту укладення п. 13.2 ст. 13 договору підряду на виконання будівельних робіт № ПЗ/ДН-6-0415 від 14.11.2004 року слід відмовити.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 231, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 29.03.2021р.

Суддя С.О. Чебикіна