ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021м. ДніпроСправа № 904/406/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бондарєв Е.М. за участю секретаря судового засідання Найдьонова Є.О.

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ідентифікаційний код 32382598)

до Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс" (49600, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Панікахи, буд. 2, корпус 13, кімната 442, ідентифікаційний код 20201002)

про стягнення 9 082,59 грн. збитків в порядку регресу

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою вих.№758 від 21.01.2021 про стягнення з Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс" 9 082,59 грн. збитків в порядку регресу.

Також позивач просить суд розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження та стягнути з відповідача судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у сумі 2 270,00 грн. та витрати на професійну правову допомогу у сумі 5 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного транспорту №06-TR/АМ- від 25.11.2018 було застраховано автомобіль КІА Carens, державний номер НОМЕР_1 . За цим договором одним із застрахованих ризиків було визначено пошкодження чи знищення транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 16.10.2019 о 10 год. 35 хв. в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу КІА Carens, державний номер НОМЕР_1 , та транспортного засобу Мерседес, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , якого відповідно до постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 11.12.2019 по справі №760/29204/19 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На підставі страхового акту ТДВ "СК "Альфа-Гарант" здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 25 500,00 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Мерседес, державний номер НОМЕР_2 , застрахована за полісом ЕР/135049417 в ПрАТ "СК "Уніка" то остання відшкодувала 16 417,71 грн. (25 500,00 грн. - 1 000,00 грн. франшиза - 8 082,59 грн. фізичний знос транспортного засобу 0,593) Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 9 082,29 грн. Таким чином, в розумінні ст.ст. 993, 1187, 1194 Цивільного кодексу України у відповідача, який є власником транспортного засобу Мерседес державний номер НОМЕР_2 та водій якого скоїв ДТП, виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Ухвалою суду від 01.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №904/406/21, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16.02.2021 о 09:30 год.

У судовому засіданні 16.02.2021 розгляд справи відкладено на 30.03.2021 о 10:00 год.

До суду 16.03.2021 надійшов відзив відповідача яким останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розгляд справи проводити без участі представника Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс". Відповідач стверджує, що умовами полісу передбачена франшиза у розмірі 1 000,00 грн., яка згідно п. 6 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" компенсована на рахунок ТДВ Страхова компанія "Альфа-Гарант", що підтверджується копією платіжного доручення № 213 від 05.03.2021, а тому відповідач виконав свої зобов`язання по відношенню до позивача у повному обсязі. Також відповідач стверджує, що ліміт відповідальності страхової компанії, в якій була застрахована на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Мерседес, державний номер НОМЕР_2 , становить 99 000,00 грн., в межах яких ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" несе відповідальність перед потерпілою стороною, в нашому випадку позивачем.

Таким чином, відповідач вважає, що ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" в межах ліміту відповідальності за полісом № 135049417 у розмірі 99 000,00 грн. несе відповідальність, перед потерпілою стороною та завданий розмір матеріального збитку повністю покривається лімітом відповідальності страхової компанії, а тому покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який належним чином уклав договір страхування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові №755/18006/15-ц від 04.07.2019, з урахуванням цього відповідач вважає, що пред`явлені позовні вимоги до відповідача є безпідставними та неправомірними.

Щодо виплаченої суми страхового відшкодування ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" у розмірі 16 417,71 грн. відповідач вважає, що зважаючи на те, що автомобіль КІА Carens, державний номер НОМЕР_1 , був 2008 року випуску, тобто на момент настання ДТП (16.10.2019) йому вже було 11 років, то цілком правомірно і вірно ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" розрахувала страхове відшкодування з урахуванням зносу запасних частин (деталей) та виплатила встановлений розмір матеріального збиткуй урахуванням зносу.

Крім того відповідач зазначає, що стосовно пред`явлення вимог до відповідача згідно ст. 1172 ЦК України, яка передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, то відповідач звертає увагу на те, що позивач не надав до суду жодного належного і допустимого доказу того, що водій автомобіля Мерседес, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 в момент ДТП виконував свої трудові (службові) обов`язки і що він є працівником даного підприємства.

Таким чином, відповідач вважає, що пред`явлені позовні вимоги до відповідача на суму 9 082,59 грн., що є зносом деталей автомобіля КІА Carens, державний номер НОМЕР_1 , є необґрунтованими та безпідставними, а тому відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, в тому числі і щодо пред`явлених вимог на компенсацію понесених витратна правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. та витрат по оплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Також відповідач звернувся до суду із клопотанням про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" та витребування у останнього матеріали страхової справи по ДТП від 16.10.2019 стосовно здійсненої виплати страхового відшкодування в порядку регресу на суму 16 417,41 грн. на користь позивача -ТДВ Страхова компанія "Альфа-Гарант". Клопотання обґрунтовано тим, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ №135049417 та розмір пред`явлених вимог покривається лімітом відповідальності за договором, то відповідач вважає, що необхідним та правильним є залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка", яка виплатила на користь позивача суму страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 16 417,41 грн. по даній ДТП. А тому, відповідача вважає, що доцільним і вірним буде витребувати від ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" матеріали страхової справи завірені належним чином по даній ДТП, так як це є необхідним для встановлення дійсного розміру завданого матеріального збитку внаслідок ДТП, проведених розрахунків щодо виплаченої суми в порядку регресу тощо.

До суду 25.03.2021 надійшли пояснення позивача в яких зазначає, що оскільки страхова компанія ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" відшкодувала вартість матеріального збитку за вирахуванням суми франшизи та фізичного зносу транспортного засобу, невідшкодованою залишається сума в розмірі 9082,59 грн. 24.11.2020 Господарський суд м. Києва ухвалив рішення за позовом ТДВ СК "Альфа-Гарант" до ПАТ СК "Уніка", яким встановив що ПАТ СК "Уніка" правомірно, сплатило на користь ТДВ СК "Альфа-Гарант" страхове відшкодування з врахуванням зносу. Відповідальність ПАТ СК "Уніка" на відміну від винуватця в ДТП, обмежується вимогами спеціального Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру, виходять з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Відповідно до звіту №42-D/61/8 вартість відновлювального ремонту автомобіля Кіа, НОМЕР_3 з врахуванням зносу становить 27 638,40 грн., отже фактична сума відновлювального ремонту вказана в рахунку на оплату по замовленню №123 від 20.01.2020 є меншою за визначену експертом.

Крім того, позивач зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, і відповідач у зв`язку з недостатністю страхової виплати ПАТ СК "Уніка" для повного відшкодування завданої шкоди зобов`язане сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Збиток, завданий джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1 ст. 1187 ЦК). Відповідальною особою за нанесення шкоди є Приватна виробничо-комерційна фірма "ДАСК Транс Сервіс" , оскільки дане підприємство є власником транспортного засобу Мерседес, державний номер НОМЕР_2 та ДТП скоїв водій підприємства ОСОБА_1 .

Також позивач звертає увагу суду, що виплата позивачем своєму клієнту вже здійснена, а регрес являє собою похідне зобов`язання, оскільки право вимоги переходить до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" та витребування матеріалів страхової справи по ДТП від 16.10.2019 на підставі наступного.

Положеннями ст. 50 Господарського процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Суд дослідив позовні матеріли та дійшов висновку про недоцільність залучення Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки рішення у справі не може вплинути на права та обов`язки останнього.

Клопотання про витребування матеріалів страхової справи по ДТП від 16.10.2019 судом не задоволено оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

У судовому засіданні 30.03.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2018 року на підставі договору добровільного страхування транспортних засобів №06-TR/АМ- Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант (далі - позивач, страховик) застраховано автомобіль марки "КІА", державний номер НОМЕР_1 , страхувальником та вигодонабувачем за яким є ОСОБА_2 .

Відповідно до п.6 договору добровільного страхування транспортних засобів №06-TR/АМ- страховий випадок: пошкодження ТЗ внаслідок дорожньо-транспортної пригоди без вини водія ТЗ та виключно за участю двох або більше транспортних засобів за умови, що всі учасники ДТП є встановленими, і, згідно з Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виникли цивільно-правова відповідальність іншого/інших учасників зазначеної пригоди.

Страхова сума за договором обровільного страхування транспортних засобів №06-TR/АМ- - 100 000,00 грн. (п.7 договору).

Франшиза безумовна (від страхової суми за договором), у випадку конструктивного знищення - згідно п.15.8 - 0,00 грн. (п.8 договору).

16 жовтня 2019 року по вул. Полковника Шутова у місті Києві, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "Mercedes", державний номер НОМЕР_2 , порушив п.п. 2.3. б), 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме - під час руху не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем марки "КІА", державний номер НОМЕР_1 , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 . Правил дорожнього руху України та визнано останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП України постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2019 у справі 760/29204/19 (провадження №3/760/8562/19).

16 жовтня 2019 року страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання події.

Відповідно до Звіту №42-D/61/8 про вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу "КІА", державний номер НОМЕР_1 , складеного оцінювачем від 11.11.2019, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей склала 27 638,40 грн., коефіцієнт фізичного зносу - 0,593.

Згідно з рахунку ФОП Дем`яненко І.П. №123 від 20.01.2020 вартість ремонту автомобіля "КІА", державний номер НОМЕР_1 , склала 25 500,00 грн.

З урахуванням умов договору страхування позивачем було складено страховий акт №СТ/19/0343 від 23.01.2020, яким визначено суму страхового відшкодування у розмірі 25 500,00 грн., виплата якого підтверджується платіжним дорученням №ІD-133249 від 23.01.2020.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент вчинення ДТП автомобіль "Mercedes", державний номер НОМЕР_2 , був застрахований згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс №135049417) у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка", з лімітом відповідальності за заподіяну шкоду майну у розмірі 100 000,00 грн та з франшизою у розмірі 1 000,00 грн.

Таким чином, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля "КІА", державний номер НОМЕР_1 , відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування №06-TR/AM- від 25.11.2018.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" з вимогою вих. №03/2090 від 26.05.2020, у якій просив останнього перерахувати суму страхового відшкодування у розмірі 25 500,00 грн. на розрахунковий рахунок позивача.

Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" сплачено суму страхового відшкодування у розмірі 16 417,41 грн., що підтверджується платіжним дорученням №172673 від 21.09.2020. Інша частина страхового відшкодування не відшкодована, оскільки при визначені суми страхового відшкодування не було враховано коефіцієнт фізичного зносу та франшиза у розмірі 1 000,00 грн.

Оскільки виплата Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" страхового відшкодування повністю не покрила витрати позивача за вказаним вище страховим випадком, позивач звернувся до Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс" з вимогою вих. №03/5933 від 15.12.2020 у якій просив останнього перерахувати суму збитків у розмірі 9 082,59 грн. на розрахунковий рахунок позивача, яка відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення була вручена відповідачу 25.12.2020, проте залишена ним без відповіді та задоволення.

Позивач звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс" 9 082,59 грн. витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування.

Предметом доказування у справі є обставини укладання договору, строк дії договору, факт скоєння ДТП, наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), наявність постанови про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності, наявність полісу страхування цивільно-правової відповідальності винуватця ДТП, звернення вигодонабувача до страхової компанії із повідомленням про настання страхового випадку та із заявою про виплату страхового відшкодування, наявність звіту про оцінку вартості матеріального збитку, факт сплати суми страхового відшкодування на рахунок вигодонабувача.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст.980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Частиною 1 ст.16 Закону України "Про страхування" встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком у відповідності до ч.2 ст.8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (ст.9 вказаного Закону).

Згідно з п. 3 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Згідно із частинами 1 та 2 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Положеннями ч.1 ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до п.1 ст.1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ст.1192 Цивільного України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як визначено п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) вказано, що згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, який є страховиком потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного майнового страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків, і до нього перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди водієм транспортного засобу, який належить відповідачу, в порядку суброгації.

Відносини між відповідачем та його страховиком - ПрАТ "СК "Уніка" регулюються полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 135049417 від 10.09.2019.

Відповідно до пунктів 22.1, 22.2 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

За статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Пунктом 35.1. статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву.

Підпунктом г) пункту 38.1.1. статті 38 Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Як вбачається з матеріалів справи, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати в розмірі 16 417,41 грн., пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу потерпілої особи з урахуванням його зносу та франшизи.

Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Потерпілий має право на свій вибір вимагати відшкодування як від особи, яка застрахувала свою власність, так і від страхової компанії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц суд зазначив, що згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №199/6667/15-ц, в якій зазначається судом, що у зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Згідно з підпунктами "г" і "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП: якщо ДТП визначено в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Тобто норми спеціального Закону надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом випадках. Однак аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Такий висновок наведено у постанові Великої Палати ВС від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц.

Матеріалами справи належним чином підтверджено, що автомобіль марки "Mercedes", державний номер НОМЕР_2 , є власністю відповідача, а водій, який здійснював керування автотранспортним засобом під час ДТП ОСОБА_1 постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/29204/19 від 11.12.2019 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна).

Відповідач сплатив позивачу 1 000,00 грн. після звернення позивача до суду із цим позовом, що підтверджується платіжним дорученням №213 від 05.03.2021 з призначенням платежу: "Відшкодув. в порядку регресу випл.страх.відшкодув франшизи по полісу 135049417 по ДТП від 16.10.2019р.".

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, провадження в частині стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 1 000,00 грн. слід закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо стягнення з відповідача різниці між страховим відшкодуванням позивача та страховою виплатою, здійсненою страховиком відповідача, яка становить 8 082,59 грн. та щодо заперечень відповідача, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, приписами ст.1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Сума завданої шкоди підтверджена страховим актом №СТ/19/0343 від 23.01.2020, протоколом огляду транспортного засобу, рахунком №123 від 20.01.2020, з якого вбачається, що позивач виплатив страхове відшкодування в розмірі 25 500,00 грн. Факт перерахування коштів підтверджується копією платіжного доручення №ID-133249 від 23.01.2020.

Отже, належними доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Законом України "Про страхування" та Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов`язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Враховуючи викладене, суд не може визнати обґрунтованими заперечення відповідача щодо невідповідності суми страхового відшкодування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові, речові і електронні докази.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 8 082,59 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судового збору суд враховує наступне.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Тому, судові витрати позивача у розмірі 2 270,00 грн. слід покласти на відповідача.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. до яких увійшли:

- консультація клієнта щодо порядку та строків надання правничої допомоги адвокатом відповідно до погодженого завдання-доручення - 1 год. - 1 000,00 грн.;

- підготовчі дії: з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує клієнт та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; визначення правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин; збір необхідних доказів на підтвердження позовних вимог; аналіз та вивчення судової практики - 2 год. - 2 000,00 грн.;

- підготовка та подання позовної заяви в суд: визначення підсудності; визначення складу учасників судового процесу; розрахунок ціни позову та розміру судових витрат; написання позовної заяви; копіювання, завірення, зшивання додатків до позовної заяви, підготовки справи до відправки в суд - 2 год. - 2 000,00 грн.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем надані копії витягу з договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019, завдання-доручення №74 від 08.09.2020, платіжного доручення №ID-146730 від 08.09.2020 на суму 5 000,00 грн., детального розрахунку та опису робіт (наданих послуг) від 14.09.2020, виконаних за договором про надання правничої допомоги від 14.05.2019, акту прийому-передачі наданої правової допомоги від 14.09.2020, посвідчення адвоката, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС№9030/10 від 29.05.2020, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АІ №1039456 від 17.06.2020.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Слід відзначити, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За таких обставин, суд оцінив витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення договору та підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, п.2 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії "Альфа-Гарант" до Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс" про стягнення 9 082,59 грн. збитків в порядку регресу задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині суми 1 000,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Стягнути з Приватної виробничо-комерційної фірми "ДАСК Транс Сервіс" (49600, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Панікахи, буд. 2, корпус 13, кімната 442, ідентифікаційний код 20201002) на користь Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ідентифікаційний код 32382598) 8 082,59 грн. збитків в порядку регресу, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Дата складення повного судового рішення - 02.04.2021.

Суддя Е.М. Бондарєв