РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2021Справа № 910/18702/20

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Мінісо /Україна/"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "МЕДЖИК УОРЛД"
простягнення 21 336 527, 95 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Клименко Н.С. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "МІНІСО/УКРАЇНА/" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Меджик Уорлд" про стягнення заборгованості за договором поставки № 201800088-FSU від 15.06.2018 в розмірі 21 336 527, 95 грн.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 04.12.2020 відкрито провадження у справі № 910/18702/20, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 29.01.2021.

16.01.2021 Господарським судом міста Києва було винесено ухвалу в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України та перенесено підготовче судове засідання у справі на 19.02.2021.

Представник позивача безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 19.02.2021 надав усні пояснення та не заперечував проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач явку уповноваженого представника в підготовче судове засідання 19.02.2021 не забезпечив, відзив не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

З огляду на те, що в судовому засіданні 19.02.2021 здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що не вирішених заяв та клопотань у справі не залишилося, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 19.03.2021.

19.03.2021 через загальний відділ діловодства суду позивачем надані письмові пояснення щодо акту звірки з відповідачем.

Безпосередньо в судовому засіданні 19.03.2021 представник позивача наполягав на задоволенні заявленого позову та не заперечував проти розгляду спору по суті за відсутності уповноваженого представника відповідача.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 19.03.2021 не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, ухвали суду були надіслані за адресою відповідача, яка міститься у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Окрім того, процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про судове засідання та останнім, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки в судові засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 19.03.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МІНІСО/УКРАЇНА/" та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІНІСО" укладений франчайзинговий договір (комерційної концесії) № 201800087-F, з метою створення мережі франчайзингових магазинів "MINISO".

У зв`язку з перейменуванням франчайзі (відповідача) з "МІНІСО" на "МЕДЖИК УОРЛД", сторонами договору франчайзингу були внесені відповідні зміни до нього додатковою угодою до договору від 14.01.2019.

Відповідно до розділу 2.1. ст. 2 Договору франчайзингу, франчайзер (позивач) та франчайзі (відповідач) взаємно погодилися співпрацювати в режимі франчайзингового магазину, в рамках якого франчайзер надає франчайзі права на невиключне використання/експлуатацію Торговельних марок, фірмових найменувань продуктів/товарів та відповідної бізнес-моделі, на умовах погоджених в цьому договору та додатках до нього, а також інших договорах, які можуть бути укладеними з метою виконання та/чи деталізації окремих положень цього договору, а франчайзі виконує вищезазначену господарську діяльність відповідно до цього договору.

Згідно з розділом 2.8. ст. 2 договору франчайзингу, франчайзингова продукція для продажу в Магазині поставляється франчайзером франчайзі на підставі окремого договору поставки, кий має бути укладений сторонами не пізніше, ніж за 5 робочих днів після укладення цього договору франчайзингу.

Розділом 2.9. ст. 2 договору франчайзингу передбачено, що відносини між франчайзером та франчайзі є відносинами франчайзингу (комерційної концесії). Франчайзі здійснює господарську діяльність як самостійний суб`єкт підприємництва і несе відповідальність за власні прибутки та збитки під час його діяльності.

На виконання розділу 2.8. ст. 2 договору франчайзингу 15.06.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 201800088-FSU за умовами якого франчайзер зобов`язується поставити та передати у власність франчайзі, а франчайзі - прийняти погоджений між сторонами товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором. Асортимент, кількість, вартість та інші характеристики товару, умови поставки, терміни поставки будуть визначатися в окремих рахунках, які виставлятимуться франчайзером франчайзі на кожну конкретну партію товару. Рахунки-фактури додаються до цього договору та є його невід`ємною частиною.

відповідно до п. 5.1. договору поставки, оплата за товар або партію товару здійснюється наступним чином:

- франчайзі сплачує франчайзеру 100% вартості товару, який поставляється для регулярного поповнення товарних запасів в магазинах, як це визначено в п. 4.1. - 4.7.3. цього договору, протягом 5 банківських днів з дати видаткової накладної;

- оплата першої поставки товарів, необхідних для відкриття франчайзингового магазину для ведення бізнес-діяльності, як це викладено в п. 4.8. цього договору, здійснюється наступним чином:

- для поставки на суму до 50 000 доларів США в гривневому еквіваленті франчайзі сплачує франчайзеру 50% вартості товару протягом 5 календарних днів з дати рахунку-фактури і 50% вартості товару протягом 45 календарних днів з дати видаткової накладної;

- для поставки на суму понад 50 000 доларів США в гривневому еквіваленті франчайзі сплачує франчайзеру 30% вартості товару протягом 5 календарних днів з дати виставлення рахунку-фактури, 50% вартості товару протягом 45 календарних днів з дати видаткової накладної, 20% вартості товару протягом 60 календарних днів з дати видаткової накладної.

Згідно із пунктом 5.4. договору поставки, підставою для здійснення платежу є рахунок-фактура франчайзера, які виставляються у національній валюті України.

Пунктом 13.1. договору поставки передбачено, що договір набуває чинності з дати його укладення, але не раніше набуття чинності договору франчайзингу, і діє до 12.06.2023 (включно), але не більш ніж до закінчення строку дії договору франчайзингу.

Як стверджує позивач, франчайзі був поставлений товар, вартість якого станом на 25.11.2020 сплачена частково, хоча строк виконання зобов`язання зі сплати поставленого товару настав, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла прострочена заборгованість за договором поставки на загальну суму 21 336 527, 95 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, позивач звернув увагу суду на те, що додатковими угодами до договору франчайзингу та договору поставки від 14.01.2019 сторонами також були внесені зміни в частині оформлення бухгалтерських та інших документів, що містять відомості про господарську операцію та/або підтверджують її здійснення в електронному вигляді - як електронні документи у розумінні Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Окрім видаткових накладних та виставлених-рахунків фактур за договором поставки, позивач як на підтвердження наявності у відповідача перед ним заборгованості надає акти звірок взаємних розрахунків за період з 2018 по січень 2020 та відомість взаємних розрахунків за період липень 2018-червень 2020 за договором поставки.

Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо (зокрема не може засвідчувати факт належного, або неналежного виконання зобов`язань з поставки товару), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Таким чином, акти звірки є суто бухгалтерськими документами за якими бухгалтерії підприємств-учасників певних господарських операцій звіряють бухгалтерський облік цих операцій (у контексті визначення дебіторської або кредиторської заборгованості), а наявність чи відсутність будь-яких зобов`язань сторін підтверджується первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо.

Надані позивачем первинні документи, а саме видаткові накладні та рахунки-фактури підтверджують факт проведення між сторонами господарських операцій за договором поставки та виникнення дебіторської заборгованості у позивача, та відповідно кредиторської заборгованості у відповідача.

Відповідач, у свою чергу, правом на подання відзиву не скористався та наведених позивачем аргументів щодо наявності заборгованості не спростував.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 21 336 527, 95 грн.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача.

Крім того, 18.02.2021 позивач звернувся до суду із клопотанням про повернення зайво сплаченого судового збору в розмірі 28 241, 58 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Мінісо /Україна/" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДЖИК УОРЛД" (03150, м. Київ, вул. Лабораторна, 33/37; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Мінісо /Україна/" (01030, м. Київ, вул. Пирогова, 2/37; ) заборгованість в розмірі 21 336 527, 95 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 320 047, 92 грн. Видати наказ.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Мінісо /Україна/" (01030, м. Київ, вул. Пирогова, 2/37; ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 28 241, 58 грн, перерахований згідно з платіжним дорученням № 3706 від 15.07.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 910/18702/20.

4. Підставою повернення судового збору є дане рішення, яке затверджено гербовою печаткою Господарського суду міста Києва.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 29.03.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко