ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2021 справа № 914/213/21

За позовом: Служба автомобільних доріг у Львівській області, м. Львів,

до відповідача : Товариства з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл», м. Київ,

про: стягнення грошових коштів у розмірі 48 701,74 грн

Суддя Н.Є.Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

від позивача: А.К. Сінх представник;

від відповідача: О.В. Балобанов представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Службою автомобільних доріг у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл» про стягнення грошових коштів у розмірі 48 701,74 грн

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.02.2021 позовну заяву прийнятп до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 22.02.2021. В подальшому розгляд справи відкладено на 22.03.2021. В судовому засіданні 22.03.2021 оголошено перерву 29.03.2021.

В судових засіданнях представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задоволити. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовував неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про закупівлю робіт, в результаті чого станом на час подання позовної заяви до суду у відповідача наявна заборгованість щодо сплати грошових коштів у сумі індексу інфляції у розмірі 27 265,91 грн та 3 % річних у розмірі 21 435, 83 грн, оскільки повернення невикористаних сум авансу повинно було здійснюватись з врахуванням індексу інфляції.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві. Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач зазначає про те, що порушення господарського зобовязання не відбулось, оскільки суму невикористаного авансу було повернуто в строк, передбачений Договором протягом 8 (восьми) календарних місяців.

Не погоджуючись з відзивом на позов, позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому вважає заперечння відповідача необгрунтованими, такими, що прямо суперечать фактичним обставинам, а відтак, на його думку, підлягають відхиленню.

В судовому засіданні 29.03.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представників сторін, присутніх в судовому засіданні, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2018 року між Службою автомобільних доріг у Львівській області (надалі - Замовник) та ТзОВ «ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ» (надалі - Підрядник) укладено Договір № 51-06/18 про закупівлю робіт: «Реконструкція автомобільної дороги загального користування державного значення Т-14-16 Львів - Пустомити - Меденичі на ділянці км 28+775 - км 38+200 Львівської області» (зі змінами та доповненнями, надалі - Договір).

Відповідно до п.3.3. Договору, для виконання робіт з реконструкції автомобільних доріг загального користування державного значення з метою реалізації державного інвестиційного проекту «Покращення стану автомобільних доріг загального користування у Львівській області» Замовник може провести з дозволу Головного розпорядника бюджетних коштів попередню оплату (аванс) в розмірі до 50 відсотків вартості робіт згідно з Договором на строк не більше як вісім місяців.

Згідно з платіжним дорученням № 84 від 26.12.2019, Замовником, на виконання умов Договору та постанови КМУ від 23.04.2014 № 117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» (зі змінами від 04.12.2019 № 1070) здійснено попередню оплату (аванс) Підряднику у розмірі 2 240 548,55 грн.

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів тощо протягом восьми місяців після одержання авансу. Зарахування авансу здійснюється відповідно до актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3). По закінченню вищезазначеного терміну невикористані суми авансу повертаються Замовнику з наданням пояснень про причини невикористання Підрядником вказаного авансу і можуть слугувати підставою для розірвання Замовником Договору в односторонньому порядку. У разі неподання актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу), Підрядник зобов`язаний повернути надану йому суму попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції протягом наступного дня з моменту закінчення вищезазначеного терміну.

Як зазначає позивач, 25 червня 2020 року ТзОВ «ОНУР КОНСТРУКЦІОН ІНТЕРНЕШНЛ» частково закрило суму авансового платежу в розмірі 885 594,59 грн.

Згідно виписки від 09 липня 2020 року залишок не використаного авансового платежу у розмірі 1 354 953,96 грн повернутий Замовнику без урахування індексу інфляції всупереч вимогам п.п. 3.4. Договору.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем надіслано на адресу відповідача претензію від 01.09.2020 №01н-4245/01-06 про сплату індексу інфляції у розмірі 27 265,93 грн.

Докази надання відповіді на претензію, а також, докази сплати суми індексу інфляції у розмірі 27265,93 грн в матеріалах справи відстуні.

Відтак, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів: індексу інфляції у розмірі 27 265,91 грн та 3 % річних у розмірі 21 435,83 грн, що становить 48 701,74 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та такі що підлягають до часткового задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦКУ визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За своєю правовою природою, укладений сторонами договір, є договором підряду, предметом якого є реконструкція автомобільних дороги.

Відповідно до частини другої статті 317 ГК України загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень ЦК України про договір підряду.

Згідно частин першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі Контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п.3.3. Договору та постанови КМУ від 23.04.2014 № 117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» (зі змінами від 04.12.2019 № 1070) платіжним дорученням № 84 від 26.12.2019 позивач здійснив попередню оплату (аванс) Підряднику у розмірі 2 240 548,55 грн.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі ).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Як передбачено пунктом 3.4 укладеного між сторонами Договору, у разі неподання актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу), Підрядник зобов`язаний повернути надану йому суму попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції протягом наступного дня з моменту закінчення вищезазначеного терміну.

Отже, нарахування індексу інфляції здійснюється на суму попередньої оплати (авансу) за весь час користування чужими коштами, у разі неподання актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, акти приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ № 3) про використання суми попередньої оплати (авансу) Позивачу не надавались, а відтак суми невикористаного авансу з урахуванням індексу інфляції повинні були бути повернуті позивачу.

Як зазначає позивач, порушення зобов`язання Відповідачем полягає у не виконанні ним вимог пункту 3.4 Договору, згідно з якими, Відповідач зобовязувався використати одержаний аванс на придбання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів тощо протягом восьми місяців після одержання авансу.

Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Як вбачається з позовної заяви, 09 липня 2020 року відповідаем повернуто позивачу залишок не використаного авансового платежу у розмірі 1 354 953,96 грн Замовнику. Проте, як вже зазначалося раніше, відповідно до п.п. 3.4. Договору підрядник зобов`язаний був повернути надану йому суму попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції протягом наступного дня з моменту закінчення вищезазначеного терміну.

Є необгрунтованим твердження відповідача щодо безпідставності нарахування інфляційних втрат (відповідно до п. 3.4. Догвору) оскільки, на його думку, порушення господарського зобов`язання не відбулось і аванс повернутий ще до закінчення восьмимісячного строку.

Як вже зазначалося раніше, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, нарахування інфляційних на невикористану суму авансу, які підлягають поверненню Замовнику, не залежить від дати його повернення, а є обов`язковою умовою договору, у разі відсутності доказів (актів та довідок) про його використання.

Що стосується строку повернення авансу, то у випадку порушення такого строку, встановленого п.3.4 договору , у відповідача наступила б відповідальність за порушення грошових зобов`язань, встановлена умовами договору та актами законодавства.

Факти укладення Договору, факти отримання авансу, його часткового використання і повернення Відповідачем визнаються.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки відповідач не довів перед судом належного виконання взятого на себе зобов`язання щодо використання одержаного авансу на придбання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів тощо протягом восьми місяців після одержання авансу і не надав доказів повернення суми попередньої оплати (авансу) з урахуванням індексу інфляції, то вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають до задоволення.

Суд перевіривши поданий позивачем розрахунок 27 265,91 грн інфляційних втрат вважає його арифметично вірним, відтак таким, що підлягає до задоволення в повному розмірі.

Щодо вимоги позивача про стягненнч 3 % річних від суми заборгованості (відповідно до ст. 625 ЦК України), суд встановив наступне.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Як вже зазначалось раніше, 28.12.2019, згідно з платіжним дорученням №84 від 26.12.2019 замовником, на виконання умов Договору здійснено попередню оплату (аванс) у розмірі 2 240 548,55 грн, в силу умов п. 3.4. Договору ця сума підлягала використанню протягом восьми місяців після одержання авансу, тобто до 28.08.2020. Частину авансу було використано 25.06.2020, а залишок невикористаного авансу було повернуто замовнику 09.07.2020, тобто до закінчення присічного терміну повернення коштів.

Враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, стягнення 3 % річних є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Однак, як вбачається з матеріалів справи, прострочення грошового зобов`язання не відбулось, адже невикористаний аванс повернуто замовнику ще до спливу передбаченого п. 3.4. Договору терміну. Відтак стягнення 3% за період з моменту перерахування відповідачу авансу та до моменту його повернення умовами договору не передбачено, на відміну від передбаченого п. 3.4. Договору обов`язку повернення невикористаних коштів з врахуванням індексу інфляції.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягаюють до задоволення частково.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення бставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 129 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на положення ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в розмірі 1270,87 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл» ( 03028, м. Київ, вул. Саперно-Слобідська, буд. 22 літера А, нежитлове приміщення з №1 по №14 групи приміщень №309, ідентифікаційний код 32851616) на користь Служби автомобільних доріг у Львівській області (79053, м. Львів, вул. Володимира Великого, 54, ідентифікаційний код- 25253009) грошові кошти в сумі 27 265,91 грн інфляційних втрат та 1270,87 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду впорядку та строки передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30.03.2021.

Суддя Н.Є. Березяк