ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2021 р. Справа№ 910/9864/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність "КРОН Ч та К"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 910/9864/20 (суддя Демидов В. О., дата складання та підписання рішення 07.10.2020)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальність "КРОН Ч та К"

до Товариства з обмеженою відповідальністю" Торговий дім "Метал Холдінг"

про стягнення заборгованості у розмірі 92 494,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «КРОН Ч та К» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Метал Холдінг», у якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Метал Холдінг» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОН Ч та К» 92494,08 грн., з яких: 67 320,00 грн. основного боргу, 1007,03 грн. 3% річних, 21225,17 грн. штрафних санкцій (подвійну облікову ставку НБУ), 2941,88 грн. інфляційних витрат; стягнути з відповідача на користь позивача 7118,00 грн., з яких: 2118,00 грн. судового збору, 5000,00 грн. оплати послуг адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушенням відповідачем своїх зобов`язань щодо поставки товару, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача суму попередньої оплати з урахуванням 3% річних, пені та інфляційних нарахувань.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20 у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» відмовлено повністю.

Суд вказав, що на підтвердження факту укладення між сторонами договору поставки позивач надав суду рахунок на оплату № У- від 22.11.2017 на загальну суму 67 320,00 грн з ПДВ, який за твердженням позивача спільно із платіжним дорученням № 270 від 22.11.2017 є первинними обліковими документами, однак такий рахунок не підписано уповноваженою стороною відповідача, як постачальника, не містить печатки відповідача або інших ідентифікуючих відомостей постачальника, які б підтверджували факт того, що вказаний рахунок на оплату виставлений саме відповідачем у рамках досягнутих домовленостей, а сплата позивачем коштів здійснена на виконання договору.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин щодо поставки (купівлі-продажу) товару, у зв`язку з чим вказав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи похідний характер заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних, пені та інфляційних нарахувань, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 910/9864/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити возовні вимоги повністю.

Скаржник переконаний, що наданий рахунок на оплату, що підписаний уповноваженою стороною відповідача та містить печатку відповідача, є належним доказом, який підтверджує факт укладення між сторонами договору поставки.

17.11.2020 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В. В., Яковлєв М. Л.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/9864/20 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 23.11.2020 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/9864/20 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

26.11.2020 через відділ документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» надійшли пояснення до апеляційної скарги.

02.12.2020 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

22.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Головуючий суддя Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному з 17.12.2020 по 31.12.2020, а з 04.01.2021 по 06.01.2021 перебував у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 у справі №910/9864/20 поновлено Товариству з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/9864/20.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

27.01.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» (апелянта, позивача) надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

При цьому, відповідач у справі - Товариство з обмеженою відповідальністю» Торговий дім «Метал Холдінг» своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався.

Колегія суддів враховує, що в матеріалах справи наявне поштове повернення ухвали суду про відкриття апеляційного провадження, що направлялись відповідачу на юридичну адресу згідно відомостей ЄДРЮОФОПГО.

Однак, суд зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з позовної заяви, позивач стверджує, що 22.11.2017 між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов`язався передати позивачеві товар - лист Nz 0,5 у кількості 2,040 кг по ціні 27,5 грн. за 1 кг на загальну суму 67 320,00 грн., а позивач зобов`язався прийняти товар і оплатити його.

На підтвердження вказаних доводів позивачем долучено до справи копію рахунку на оплату № У- від 22.11.2017 та копію платіжного доручення № 270 від 22.11.2017.

Позивач зазначає, що відповідно до рахунку на оплату № У- від 22.11.2017 постачальником Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Метал Холдінг» виставлено до сплати позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «КРОН Ч та К» вказаний рахунок про оплату вартості товару (лист Nz 0,5 у кількості 2,040 кг по ціні 27,5 грн. за 1 кг) у загальному розмірі 67 320,00 грн. з ПДВ.

Також позивач стверджує, що 22.11.2017 ним сплачено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Метал Холдінг» 67 320,00 грн. згідно вказаного рахунку, про що свідчить платіжне доручення № 270 від 22.11.2017.

У відповідності до вимоги позивача від 23.06.2020 № 0176 останнім висловлено вимогу про повернення суми попередньої оплати у розмірі 67 320,00 грн. на банківський рахунок позивача.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали та оцінивши надані докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем факту виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин щодо поставки (купівлі-продажу) товару, у зв`язку з чим відмовив в задоволенні позовних вимог.

З наведеним висновком погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 173 Господарського кодексу України, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Позивач у позовній заяві стверджує, що 22.11.2017 між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов`язався передати позивачеві товар - лист Nz 0,5 у кількості 2,040 кг по ціні 27,5 грн. за 1 кг на загальну суму 67 320,00 грн., а позивач зобов`язався прийняти товар і оплатити його.

Згідно з статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду з позовними вимогами, на підтвердження своїх доводів Товариство з обмеженою відповідальність «КРОН Ч та К» надало:

- копію рахунку на оплату № У- від 22.11.2017 (а.с.14);

- копію платіжного доручення № 270 від 22.11.2017 (а.с.15);

- копію вимоги від 23.06.2020 № 0176 (а.с.16).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, позивач стверджує про наявність договірних правовідносин між ним та відповідачем, однак всупереч вказаним приписам законодавства не довів їх наявність.

На підтвердження факту укладення між сторонами договору поставки позивачем надано суду рахунок на оплату № У- від 22.11.2017 на загальну суму 67 320,00 грн. з ПДВ, який за твердженням позивача спільно із платіжним дорученням № 270 від 22.11.2017 є первинними обліковими документами та підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Суд першої інстанції вказав, що вказаний рахунок не підписано уповноваженою стороною відповідача, як постачальника, не містить печатки відповідача або інших ідентифікуючих відомостей постачальника, які б підтверджували факт того, що вказаний рахунок на оплату виставлений саме відповідачем у рамках досягнутих домовленостей, а сплата позивачем коштів здійснена на виконання договору.

Разом з цим, до апеляційної скарги позивач долучив «оригінал рахунку на сплату № У- від 22.11.2017» (додаток №4 до апеляційної скарги).

Колегія суддів, дослідивши такий доказ, наголошує, що він не є оригіналом, як це вказав скаржник, крім того цей документ є копією, аналогічною поданій позивачем з позовною заявою. Також в такому рахунку відсутнє посилання на договір, на виконання якого як стверджує позивач виставлено такий рахунок.

Таким чином, суд апеляційної інстанції констатує, що такий документ не є належним та допустимим в розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України доказом на підтвердження того, що такий рахунок виставлений саме відповідачем у рамках досягнутих домовленостей між сторонами.

Одночасно, судова колегія наголошує, що позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду не доведено наявність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин, на які посилається сам позивач.

Щодо тверджень скаржника, що рахунок на оплату № У- від 22.11.2017 на загальну суму 67 320,00 грн. з ПДВ та платіжне доручення № 270 від 22.11.2017 є первинними обліковими документами та підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар суд зазначає, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати, тобто, носить інформаційний характер. Даної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18.

Як правильно вказав суд першої інстанції, передумовою для визнання зобов`язань між сторонами договірними є встановлення факту виникнення цих зобов`язань саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Також суд звертає увагу, що позивачем (скаржник) до відзиву на апеляційну скаргу додано виписку із особистого рахунку відповідача (додаток 1).

Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак колегія суддів не приймає до розгляду такий доказ (виписку із особистого рахунку відповідача), оскільки вказаний документ за своєю суттю є новим доказом, який не може бути прийнятий до розгляду на стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції з огляду на відсутність обгрунтування неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи скаржника про те, що рахунок на оплату підписаний уповноваженою стороною відповідача ( ОСОБА_1 ) не відповідають дійсності, оскільки на наданих позивачем копіях такого рахунку як разом з позовною заявою, так і з апеляційною скаргою відсутній підпис вказаної особи, а тому колегією суддів відхиляються.

Таким чином, оцінивши подані позивачем документи у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду про недоведеність позивачем факту виникнення між ним та відповідачем зобов`язальних правовідносин щодо поставки (купівлі-продажу) товару.

Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, з огляду на відмову у стягненні основного боргу, заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних, пені та інфляційних нарахувань також не підлягають задоволенню.

При цьому, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, вимога позивача про стягнення оплати послуг адвоката задоволенню не підлягає.

Колегія суддів наголошує, що в апеляційній скарзі позивач не наводить обґрунтованих доводів щодо підстав для скасування оскаржуваного рішення, а лише наполягає на позовних вимогах.

Тобто, доводи апеляційної скарги, також поданих скаржником відзиву та пояснень - не спростовують висновки суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОН Ч та К» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/9864/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОН Ч та К» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 910/9864/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/9864/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв