УХВАЛА

24 березня 2021 року
м. Київ
Справа № 916/2458/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.;

за участю представників:
АТ "Укртрансгаз" - Онищенка І.П.,
АТ "НАК "Нафтогаз України" - Будника К.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020
та рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2020
у справі № 916/2458/19
за позовом Акціонерного товариства Укртрансгаз
до Акціонерного товариства Одеська ТЕЦ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства „Одесагаз,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",
про зобов`язання повернути майно та стягнення 221 420 028,65 грн.
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство „Укртрансгаз (далі АТ Укртрансгаз, позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача - Акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" (далі АТ "Одеська ТЕЦ", відповідач) про зобов`язання повернути в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 39164,362 тис. куб. метрів та стягнути грошові кошти у розмірі 221420028,65 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна природного газу в обсязі 39164,362 тис. куб. метрів, а також стягнути судовий збір у розмірі 672350,00 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що відповідач, незважаючи на відсутність у нього постачальника природного газу та будь-яких підстав для відбору газу з газотранспортної системи, безпідставно та без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем, здійснив відбір природного газу у лютому 2017 року в обсязі 13236,92 тис. куб. метрів, у березні 2017 року - 11598,265 тис. куб. метрів, у березні 2018 року - 12801,192тис. куб. метрів та у квітні 2018 року - 1527,985 тис. куб. метрів.
За твердженням позивача, відповідач не мав підстав здійснювати відбір природного газу та повинен був самостійно припинити власне газоспоживання, як це передбачено абз. 2 п. 3 глави 5 розділу VI Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2493, та п. 10 розділу 2 Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2496.
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача повернути безпідставно набуте майно та стягнути його вартість, в порядку статей 1212, 1213 ЦК України.
У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на те, що відносини з поставки природного газу було врегульовано укладеними договорами постачання природного газу між АТ "Одеська ТЕЦ" та АТ "НАК "Нафтогаз України"; природний газ, спожитий відповідачем у спірний період на підставі договорів (навіть за відсутності виділених номінацій), що свідчить про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.12.2019 в порядку статті 50 ГПК України, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі АТ "НАК "Нафтогаз України") було залучено до участі у справі № 916/2458/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

13.10.2016 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ „Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №3500/1617-ТЕ-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
13.10.2016 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ „Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №3502/1617-РО-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
27.10.2016 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ „Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №3501/1617-БО-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
23.10.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ "Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №8000/1718-ТЕ-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
23.10.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ "Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №8003/1718-РО-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
23.10.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ „Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №8001/1718-БО-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
23.10.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ "Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №8002/1718-КП-23 (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
23.10.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ "Одеська ТЕЦ", як споживачем, було укладено договір постачання природного газу №2002/1718-ЕЕ(із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
При цьому із змісту спірних договорів, з урахуванням додаткових угод, судами встановлено, що їх предметом була поставка природного газу, зокрема у спірні періоди.
Планові обсяги постачання природного газу визначені сторонами у п. 2.1 Договорів № 3502/1617-РО-23, № 3501/1617-БО-23, № 8000/1718-ТЕ-23, № 8003/1718-РО-23, № 8001/1718-БО-23, № 8002/1718-КП-23, № 2002/1718-ЕЕ, і такі обсяги постачання є узгодженими в силу умов вказаних Договорів.
За висновками судів, спір фактично виник в результаті того, що АТ "НАК "Нафтогаз" не було підписано акти приймання-передачі газу у спірний період, внаслідок заборгованості відповідача за попередній період, з огляду на що постачальником природного газу не було виділено номінації.
Короткий зміст рішення та постанови судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
Місцевий господарський суд зазначив про необґрунтованість та безпідставність заявлених АТ "Укртрансгаз" позовних вимог, враховуючи наявність договірних правовідносин між відповідачем та АТ "НАК "Нафтогаз України", що виникли в силу договорів постачання природного газу (з урахуванням додаткових угод), наявних в матеріалах справи, умовами яких сторонами було погоджено обсяги поставки природного газу у спірний період, а відтак з урахуванням встановлення судом факту спожиття відповідачем у спірний період природного газу в обумовленому договорами обсязі, а також встановлення судом факту невжиття заходів щодо обмеження або припинення газопостачання споживача, суд дійшов висновку, що подання чи неподання номінацій АТ "НАК "Нафтогази України" жодним чином не свідчить про безпідставне спожиття відповідачем природного газу у спірний період, і як наслідок відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 ЦК України.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність умов, що є правовою підставою для застосування положень статей 1212, 1213 ЦК України, зокрема, факту безпідставного набуття відповідачем спірного газу, наявності у відповідача такого газу в натурі станом на дату розгляду справи, що є власністю позивача, що свідчить про обґрунтованість висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Також апеляційний суд дійшов висновку, що наявність укладених між АТ "Одеська ТЕЦ" та АТ "НАК "Нафтогаз України договорів постачання природного газу, якими передбачено поставку природного газу у лютому - березні 2017 року та у березні - квітні 2018 року, відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження вжиття постачальником або оператором ГРМ/ГТС на замовлення постачальника заходів щодо обмеження або припинення газопостачання споживача, свідчить про недоведеність споживання відповідачем природного газу у спірний період з порушенням вимог чинного законодавства, без достатньої правової підстави, і як наслідок про необґрунтованість та безпідставність заявлених АТ "Укртрансгаз" позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційних скарг

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 у справі № 916/2458/19, АТ Укртрансгаз (скаржник 1) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою про скасування оскаржених судових рішень, з вимогою прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У касаційній скарзі підставами касаційного оскарження АТ Укртрансгаз зазначило:
- пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України необхідність відступлення від висновків Верховного Суду викладених у постановах: від 21.03.2018 у справі № 911/656/17, від 14.05.2018 у справі № 926/680/17, від 04.04.2018 у справі № 904/5094/17, від 15.03.2018 у справі № 922/345/17, від 25.02.2020 у справі № 905/2248/18, від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, від 05.03.2019 у справі № 923/351/18, та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, щодо застосування: Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 "Про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)" (далі - Постанова № 758), Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" (далі - Розпорядження № 742-р), Постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187 «Про затвердження Положення про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» (далі - Постанова № 187), Розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.10.2017 № 720-р "Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року" (далі - Розпорядження №720-р), Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила постачання),
- пункт З частини 2 статті 287 ГПК України відсутність висновку Верховного суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: статей 1212 та 1213 ЦК України та статей 20, 22 Закону України "Про ринок природного газу" щодо наслідків безпідставного набуття майна, у правовідносинах з набуття споживачем природного газу (яким є Відповідач) обсягів природного газу, що належать позивачу на праві власності, який на виконання виключних обов`язків покладених статтями 20, 22 Закону України "Про ринок природного газу", здійснив їх закупівлю та здійснив за рахунок цього газу балансування газотранспортної системи, в зв`язку із фактичною відсутністю будь-якого Постачальника таких обсягів, який би передав позивачу природний газ на вході до газотранспортної системи для його подальшого транспортування відповідачу, а також застосування положень статей 1212, 1213 ЦК України з урахуванням положень статей 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714 ЦК України;
- пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України під час ухвалення оскаржуваної постанови суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення; вийшов за межі предмету доказування у справі № 916/2458/19;
- неправильне застосування норм матеріального права: а саме статей 1212, 1213, 14, 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714 ЦК України, підпункту 14.1.36,14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України;
- порушення норм процесуального права, а саме статей 2, 7, 11, 13, 42, 73-80, 86, 165, 236, 237, 238, 269, 275, 277 ГПК України, Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини";
- касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з цього питання.
До Верховного Суду з касаційною скаргою також звернулось АТ НАК Нафтогаз України (скаржник2), в якій просить Суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 у справі №916/2458/19 в частині відмови у стягненні 221 420 028,65 грн та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення 221 420 028,65 грн; відшкодувати за рахунок відповідача понесені АТ "НАК "Нафтогаз України" судові витрати.
Підставами касаційного оскарження АТ НАК Нафтогаз України зазначило пункти 1 частини 2, підпункти а, в пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України:
- неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись в контексті цих підстав на таке:
- висновки суду апеляційної інстанції не відповідають правозастосовчій практиці Верховного Суду в подібних правовідносинах, які викладені у постанові у справі №917/492/17 від 06.03.2018;
- оскаржувані судові рішення протирічать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду, від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19 стосовно правомірності віднесення до договірних відносин будь-яких правочинів, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18 стосовно умов, необхідних для встановлення факту постачання природного газу, від 04.11.2019 у справі № 905/49/18 стосовно умов, необхідних для встановлення факту постачання природного газу, від 18.05.2020 у справі №826/16697/17 щодо застосування пункту 5 глави І розділу І Кодексу газотранспортної системи, розділу 2 Правил постачання природного газу, частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу", природи первинних документів, як доказів у справі, та визначальних ознак господарських операцій та дослідження доказів на їх підтвердження;
- справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скарги (питання встановлення фактичних обставин при несанкціонованому споживанні природного газу, питання власника фактично отриманого з газотранспортної системи газу має виключне значення для учасників ринку природного газу оскільки значним чином вплине на правовідносини у даній сфері господарювання).
- неправильне застосування норм матеріального права: статей 316, 319, 1212 ЦК України, частини 3 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу", пункту 1 розділу 2 Правил постачання природного газу.
Доводи інших учасників справи
АТ "Одеська ТЕЦ" подало заперечення на касаційні скарги AT "Укртрансгаз" та AT "НАК "Нафтогаз України", просить відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у запереченні, оскаржувані рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 у справі № 916/2458/19 залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Заслухавши присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, здійснивши перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає про таке.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 300 ГПК України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI Про внесення змін до ГПК України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ, яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження судових рішень.
Цим Законом від 15.01.2020 № 460-XI законодавець звузив критерії допустимості, які дозволяють звернутися до Верховного Суду з касаційною скаргою, встановивши конкретні випадки, в яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку.
Частиною першою статті 300 ГПК України у редакції Закону від 15.01.2020 № 460-XI визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
З огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені частиною другою статті 300 ГПК України, колегією суддів відхиляються доводи заявників касаційних скарг щодо невідповідності висновків судів про договірний характер правовідносин щодо відбору природного газу відповідачем обставинам справи, не дослідження судами фактичних обставин справи, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для справи та недоведеності таких обставин, виходу судами попередніх інстанцій за межі доказування у даній справі, оскільки вони фактично зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення та в цілому до заперечення результату розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи АТ "НАК "Нафтогаз України" про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, зважаючи на усталені правові висновки Верховного Суду у даній категорії справ, а незгода скаржника із рішеннями судів попередніх інстанцій не підтверджує їх незаконність, не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.
Доводи скаржників про неправильне застосування статей 14, 202, 334, 626, 714, 901-909, 914, 916 - 925, 1212, 1213 ЦК України, положень статей 306, 307 ГК України, статей 2, 73, 75 - 79, 86, 173, 236 ГПК України по суті зводяться до заперечення встановлених судами фактичних обставин справи, з одночасним тлумаченням скаржниками власної оцінки доказів та в цілому заперечення результату розгляду справи апеляційним (місцевим) господарськими судами.
Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
В оскаржених рішенні та постанові суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України.
Скаржники у касаційних скаргах посилаються на те, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки Верховного Суду, викладені у низці постанов щодо застосування положень статті 1212 ЦК України.
Із цього приводу судова колегія відзначає, що за змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
Надаючи оцінку доводам АТ "НАК "Нафтогаз України" та АТ "Укртрансгаз" стосовно неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, колегія суддів касаційної інстанції враховує таке.
Посилання скаржників на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №904/4018/19 як на наявність різної правозастосовчої практики судом оцінюються критично, оскільки вказаною постановою справу № 904/4018/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області у зв`язку із тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Відтак, касаційним судом не було сформульовано висновок щодо застосування норм права.
Посилання на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, колегія суддів також не приймає, з огляду на такі обставини.
Як вбачається зі змісту зазначеної постанови, позивачем у справі є АТ НАК Нафтогаз України, відповідачем Офіс великих платників податків ДПС, а предметом позову є оскарження податкового повідомлення-рішення. Отже, суб`єктний склад, правовідносини та правове регулювання таких відносин є відмінним від наявних у даній справі.
У вказаній постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що саме по собі ігнорування (невиконання) НАК Нафтогаз України визначеного обов`язку із видачі номінацій та поставки газу, що призвело до невиконання господарського зобов`язання саме постачальником, може мати наслідком притягнення такої особи до відповідальності відповідно до положень статті 59 Закону № 329-VIII, а також відшкодування збитків згідно з приписами статті 216 ГК України. Водночас, такі обставини не є тотожними фактичному руху матеріального активу, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків.
Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18 та від 04.11.2019 у справі № 905/49/19 не приймається судом до уваги, оскільки предметом спору у зазначених справах є стягнення боргу за договором поставки, в яких до предмету доказування входило з`ясування обставин передачі товарно-матеріальних цінностей за первинними бухгалтерськими документами, які містили певні дефекти, як то відсутність печатки та підпису відповідальної особи на видатковій накладній чи підпис невідомої особи тощо.
Відхиляються, окрім того, і доводи АТ "НАК "Нафтогаз України" про невідповідність оскаржених судових рішень висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.03.2018 у справі № 917/492/17.
Із змісту постанови Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 917/492/17 слідує, що ПАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Лубнитеплоенерго" про стягнення вартості обсягу спожитого природного газу по категорії інші споживачі за відсутності підтвердженого обсягу за лютий 2017 року у розмірі 2 662 815,45 грн, посилаючись на приписи статей 526, 549, 610, 903 ЦК України, а також положення Кодексу газорозподільних систем та Закону України "Про ринок природного газу".
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у лютому 2017 року позивачем були виявлені порушення ОКВПТГ "Лубнитеплоенерго" споживання природного газу за відсутності номінації по категорії КП (інші споживачі), що підтверджується звітом про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за лютий 2017 року, що в свою чергу, призвело до виникнення неврегульованого небалансу ПАТ "Лубнигаз" як оператора ГРМ в обсязі 131,287 тис.куб.м у лютому 2017 року, посилаючись на приписи статей 526, 549, 610, 903 ЦК України, а також положення Кодексу газорозподільних систем та Закону України "Про ринок природного газу".
Тобто, підстави позову та правове регулювання відносин у цій справі та у справі №917/492/17 є різними, що зумовлює неподібність правовідносин у зазначених справах.
Аналіз змісту наведених вище постанов, дає підстави для висновку, що визначальна відмінність предмету та підстав позову у даній справі та у постановах Верховного Суду, на які посилаються скаржники, однаково як і не подібність правовідносин у таких справах за будь-яким іншим із зазначених вище критеріїв свідчить, що вони не є релевантними висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах для цілей обґрунтування підстав касаційного оскарження у цій справі (№ 916/2458/19) в розумінні пункту першого частини другої статті 287 ГПК України.
Оцінюючи наведені вище доводи скаржників, колегія суддів враховує, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18), зазначено, що подібність правовідносин (про яку йдеться в статті 287 ГПК України), означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
АТ Укртрансгаз у касаційній скарзі вказує на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду викладених у постановах: від 21.03.2018 у справі № 911/656/17, від 14.05.2018 у справі № 926/680/17, від 04.04.2018 у справі № 904/5094/17, від 15.03.2018 у справі №922/345/17, від 25.02.2020 у справі №905/2248/18, від 22.06.2018 у справі №904/5621/17, від 05.03.2019 у справі №923/351/18, які були застосовані апеляційним господарським судом у даній справі.
За змістом постанови Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17 розглянуто позовні вимоги споживача до оператора газорозподільної системи про зобов`язання відновити газопостачання, обґрунтовані посиланням на неправомірність дій відповідача з огляду те, що між позивачем та третьою особою (постачальником природного газу) існують договірні відносини з визначенням обсягу постачання природного газу.
При цьому, твердження, яке наводить заявник касаційної скарги в обґрунтування підстав касаційного оскарження: "…суд вважає, що питання правомірності чи неправомірності дій (бездіяльності) Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", які полягали у тому, що останнім не було виділено позивачу номінацій щодо обсягів природного газу на спірні місяці, як правових наслідків таких дій (бездіяльності) може бути предметом окремого позову. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №904/5094/17. З огляду на викладене висновок суду про неправомірність дій третьої особи-1 щодо невидачі номінацій підлягає виключенню з мотивувальної частини постанови як такий, що є передчасним, оскільки дослідження обставин в цій частині може бути здійснено у межах окремого позову та не впливає на оцінку правомірності дій відповідача з відключення природного газу на об`єктах позивача…" стосується оцінки обставин конкретної справи (№904/5621/17) за не подібних до справи (№ 916/2458/19) предмета спору, підстав позову і змісту позовних вимог, отже і за суттєво відмінного від цієї справи предмету доказування, який згідно з частиною другою статті 76 ГПК України складають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У справі № 904/5094/17 (постанова Верховного Суду від 04.04.2018) предметом розгляду були вимоги споживача до оператора газорозподільної системи про зобов`язання відповідача відновити газопостачання позивачу, що обумовлює суттєву відмінність предмету доказування у цій справі від справи, що переглядається (№ 916/2458/19), де оператор газотранспортної системи заявив кондикційний позов до споживача природного газу.
У відповідних постановах у справах № 926/680/17, № 911/656/17, №904/5094/17 Верховним Судом зазначено, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017" для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі - опалювальний сезон) було доручено видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 № 357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії" та з дотриманням принципу недискримінації.
За висновками Верховного Суду у названих справах, АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі спеціальних підзаконних нормативних актів, якими є Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", було зобов`язане видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені між ними та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є обов`язком АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а не правом.
При цьому, у постанові від 15.03.2018 у справі № 922/345/17 Верховний Суд вказав, що аналізуючи умови договорів постачання, вищенаведених законодавчих та підзаконних нормативних актів, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України №758 від 01.10.2015, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 742-р від 05.10.2016 "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17", суди попередніх інстанцій правильно зазначили про те, що будь-які спірні моменти щодо обсягів постачання газу, зокрема у грудні 2016 року та січні 2017 року, несвоєчасного оформлення актів приймання-передачі газу, небалансів газу, тощо є наслідком неналежного виконання сторонами договорів поставок (позивачем та відповідачем-2) своїх зобов`язань, а також вимог нормативно-правових актів. У разі виникнення між ними будь-яких суперечок, в т.ч. не надання номінацій, виникнення небалансів газу, такі питання повинні бути врегульовані між постачальником та споживачем, а не з газорозподільною організацією.".
Виходячи з аналізу суб`єктного складу правовідносин, які досліджувались судами у справах № 926/680/17, № 911/656/17, № 904/5094/17, № 922/345/17, № 904/5621/17, № 923/351/18, однією з сторін у зазначених справах є АТ "НАК "Нафтогаз України".
Водночас, як було зазначено вище, суди, надаючи правову оцінку правовідносинам, які склались між АТ "НАК "Нафтогаз України" та іншими учасниками правовідносин, встановили, що такі правовідносини підлягають регулюванню положеннями розпоряджень Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", від 04.10.2017 № 720-р "Про деякі питання опалювального сезону 2017/18 року", яким серед іншого встановлено обов`язки постачальника видати номінації та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії.
У справі, що розглядається, одним з учасників правовідносин, які виникли щодо постачання/споживання газу, також є АТ "НАК "Нафтогаз України" (постачальник), а зазначені відносини виникли у період дії положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" та від 04.10.2017 № 720-р "Про деякі питання опалювального сезону 2017/18 року", якими прямо встановлено обов`язок АТ "НАК "Нафтогаз України" видавати номінації, а відсутність таких номінацій прямо впливає на оцінку правовідносин, які виникають у сфері постачання газу у період дії зазначеного Розпорядження.
Отже, враховані апеляційним судом в оскаржуваній постанові висновки щодо обов`язку АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі розпоряджень Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17", від 04.10.2017 № 720-р "Про деякі питання опалювального сезону 2017/18 року", видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені між ними та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, є релевантними для цієї справи, а також узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові 25.02.2020 у справі №905/2248/18 про наявність обов`язку видавати номінації АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що є однією з гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон.
Враховуючи наведене, розглянувши доводи скаржника1 в частині обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частин другої статті 287 ГПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 926/680/17, від 21.03.2018 у справі № 911/656/17, від 04.04.2018 у справі № 904/5094/17, від 15.03.2018 у справі № 922/345/17, від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, від 05.03.2019 № 923/351/18.
Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що визначивши пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження, скаржник1 вказав, що висновки, викладені у вказаних вище постановах Верховного Суду не є висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, тому, як наслідок, наявні підстави для відступлення від висновків, викладених у вказаних постановах та застосованих судом апеляційної інстанції.
Однак доводи касаційної скарги суперечать самі собі, оскільки, зазначаючи що висновки Верховного Суду щодо застосування норм права не є висновками у подібних правовідносинах у справі, яка переглядається, скаржник, тим не менш, просить від них відступити, скаржник вказує на те, що судом апеляційної інстанції враховано правові позиції постанов Верховного Суду, які (на його переконання) прийняті не у подібних правовідносинах, однак такі доводи не охоплюються дією пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, а, отже, не можуть бути застосовані як підстава для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.
Обґрунтовуючи передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підставу касаційного оскарження АТ "Укртрансгаз" стверджує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 1212, 1213 ЦК України у подібних цій справі правовідносинах, а саме у випадку безпідставного набуття споживачем природного газу за відсутності постачальника, який би передав позивачу природний газ на вході до газотранспортної системи для його подальшого транспортування відповідачу.
Надаючи оцінку цьому доводу скаржника суд касаційної інстанції, виходячи з приписів статті 300 ГПК України щодо меж касаційного перегляду, зважає на таке.
У постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 905/2248/18 за позовом АТ "Укртрансгаз" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Маріупольгаз", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа", 2) Обласне комунальне підприємство "Донецьктеплокомуненерго", 3)Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Колос-Талаківка", 4) Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця", 5) Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання повернути в натурі безпідставно набуте майно, а саме природний газ в обсязі 28 159,647 тис.куб.м; стягнення 344 996 225,64 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна природного газу в обсязі 28 159,647 тис. куб. м; стягнення 344996225,64грн доходів, які були отримані відповідачем або які він міг отримати від майна, що є власністю позивача, вже було викладено висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, які виникли у справі № 916/2419/19.
Верховний Суд вказав на те, що відповідно до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758, розпорядження Кабінету Міністрів України № 1064-р від 07.10.2015 "Деякі питання опалювального сезону 2015/16 року", розпорядження Кабінету Міністрів України № 742-р від 05.10.2016 "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017", АТ "НАК "Нафтогаз України" було зобов`язане видати номінації Комунальному комерційну підприємству Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" та Обласному комунальному підприємству "Донецьктеплокомуненерго", відповідно до договорів, які укладені між ними, та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є обов`язком АТ "НАК "Нафтогаз України", а не правом.
Також, у справі № 905/2248/18 Верховним Судом констатовано, що враховуючи встановлений спеціальним законодавством у сфері газопостачання механізм постачання природного газу, можливість відбору підприємствами теплокомуненергетики із газотранспортної системи погоджених у відповідних договорах з Компанією обсягів природного газу перебуває у безпосередній залежності від належного виконання АТ "НАК "Нафтогаз України" своїх зобов`язань з підтвердження обсягів природного газу шляхом своєчасної видачі номінацій. Тобто видача Компанією номінацій є однією із гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон. Водночас, визначений розпорядженням обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону (зазначена правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, від 05.03.2019 у справі № 923/351/18).
Таким чином, висновок про застосування норм статей 1212 1213 ЦК України щодо безпідставно набутого майна у правовідносинах, які є подібними до правовідносин у цій справі, сформований Верховним Судом, і, враховуючи установлені у цій справі обставини, зокрема, визначення сторонами у відповідних договорах планових обсягів постачання/транспортування природного газу для відповідача, а також те, що такі обсяги перевищені не були, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність передбачених статтями 1212 - 1213 ЦК України підстав кваліфікувати спірні правовідносини як такі, що виникли з безпідставного набуття або збереження майна позивача відповідачем, а отже оскаржувані судові рішення прийняті відповідно до наведеного висновку Верховного Суду.
Отже, доводи скаржника1 у частині відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються висновками Верховного Суду у постановах від 25.02.2020 у справі № 905/2248/18, від 23.07.2020 у справі № 916/1577/19.
За встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин та враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справах № 905/2248/18 та № 916/1577/19, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин у справі, що переглядається, положень статей 1212, 1213 ЦК України, отже і необхідності формування відповідного висновку щодо їх застосування за наведених скаржником 1 обставин.
Досліджуючи доводи касаційних скарг, Верховний Суд звертає увагу, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979 та "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987.
Також, Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine"). Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". Водночас, процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведена правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Також, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).
Зазначені норми процесуального права спрямовані на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а їх застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Враховуючи викладене та оскільки доводи скаржників про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, та про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційними скаргами АТ "Укртрансгаз" та АТ "НАК "Нафтогаз України" " на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 та рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 у справі № 916/2458/19 підлягає закриттю на підставі пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 240, 296 ГПК України, Верховний Суд, -
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства "Укртрансгаз" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 та рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2020 у справі № 916/2458/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Судді Жуков С.В.

Ткаченко Н.Г.