ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2021 р. Справа №914/651/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.12.2020 (повний текст рішення складено 11.01.2021, суддя Запотічняк О.Д.)

у справі № 914/651/20

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача фізичної особи-підприємця Чижишина Дмитра Андріановича, м.Львів

про стягнення 2038523,53 грн.

представники сторін:

від позивача Кизик Ірина Андріївна,

від відповідача не з`явився.

17.03.2020 до Господарського суду Львівської області звернулося Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі УКВ ДЕР ЛМР) із позовом про стягнення з відповідача фізичної особи-підприємця (надалі ФОП) Чижишина Дмитра Андріановича 1665501,34 грн. неустойки.

Позовні вимоги мотивовано наступним:

- між сторонами у даній справі був укладений договір оренди нерухомого майна №С-9356-15 від 13.01.2015;

- Господарським судом Львівської області розглядалась справа №914/1731/19 за позовом Управління комунальної власності до ФОП Чижишина Дмитра Андріановича про розірвання вказаного договору оренди №С-9356-15 від 13.01.2015 та зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень. Рішенням суду від 28.10.2019 позов було задоволено;

- розмір заборгованості відповідача перед позивачем за вищезазначеним договором оренди за період з 01.03.2018 до 01.01.2020 підтверджується довідкою про заборгованість №4-2302-4434 від 13.02.2020.

27.10.2020 позивач подав до місцевого господарського суду дві заяви:

- заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 1665501,34 грн.;

- заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати в сумі 2038523,53 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.12.2020 позов у даній справі задоволено в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 499 065,82 грн. заборгованості, а в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:

1) договір оренди, укладений між сторонами, був дійсним і обов`язковим для виконання, що, зокрема, випливає з матеріалів даної справи та із судових рішень у справах № 914/782/18 та №914/1731/19. При цьому, відповідач своїх договірних зобов`язань зі сплати орендної плати у спірний період не виконав;

2) згідно заяви про уточнення позовних вимог у даній справі позивач просив суд стягнути заборгованість за договором оренди, а згідно заяви про збільшення позовних вимог збільшив кількісні показники щодо заборгованості по орендних платежах;

3) в ході розгляду справи судом було встановлено, що заборгованість з орендної плати в сумі 2038523,53 грн., яка зазначена у заяві про збільшення позовних вимог, включає в себе як власне заборгованість з орендної плати (1499065,82 грн.), так і суму неустойки за період з листопада 2019 року по березень 2020 року (539457,71 грн);

4) з огляду на те, що предмет позову у даній справі був остаточно визначений позивачем у формі вимоги про стягнення орендних платежів, а ст. 46 ГПК України не передбачає права позивача на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 1499065,82 грн. основного боргу та про необхідність відмови у стягненні неустойки в сумі 539 457,71 грн.

Позивач, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим вказане рішення слід скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:

1) суд здійснив розгляд заяви про збільшення позовних вимог з порушенням процесуального права, а саме, суд повинен був розглянути дану заяву на стадії підготовчого провадження та винести ухвалу про це, однак внаслідок порушення норм процесуального права було прийнято незаконне рішення у даній справі;

2) судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин пункт 9.9 договору та ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, які передбачають право орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Окрім того, в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 09.05.2013 за № 10 зазначено, що неустойка за договором оренди є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Відтак, на думку позивача, вимога про стягнення заборгованості за договором може містити в собі як вимогу про стягнення орендної плати, так і неустойки.

Судова колегія встановила, що позивач був повідомлений про даний судовий розгляд згідно своїх контактних даних, зазначених ним у процесуальних документах, а відповідач за адресою, відомості про яку містяться в матеріалах справи та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень» порядку були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

В судове засідання, призначене на 25.03.2021, відповідач не забезпечив явку свого представника, а також не виконав вимог ухвали суду від 15.02.2021 та не подав відзиву на апеляційну скаргу.

Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо завершити без представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

13.01.2015 між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Чижишин Дмитром Андріановичем (орендар) було укладено договір оренди № С-9356-15 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), за умовами якого орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти у строкове платне користування нерухоме майно-приміщення, що знаходиться на балансі ЛКП "Агенція ресурсів Львівської міської ради" за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 202, загальною площею 238,7 кв.м., у тому числі, підвал 17,2 кв.м. та перший поверх 221,5 кв.м.

Згідно з п. 2.1 договору, об`єкт оренди орендар буде використовувати для підприємницької діяльності.

Розмір орендної плати, відповідно до п. 5.1, 5.3 договору, встановлено у розмірі 30120 грн. без ПДВ за перший місяць оренди. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць.

Пунктом 5.6 договору, сторони погодили, що плату орендар сплачує не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця.

Згідно пункту 7.1.2 договору орендар зобов`язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що термін його дії становить 2 роки 364 дні з 13.01.2015 до 12.01.2018 включно.

В силу ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Між УКВ ДЕР ЛМР та ФОП Чижишин Д.А. існували судові спори з приводу виконання та припинення договору оренди № С-9356-15 від 13.01.2015, судовими рішеннями у яких було встановлено факти передачі відповідачу приміщення в оренду.

Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 03.09.2019 у справі № 914/782/18 було стягнуто з ФОП Чижишина Д.А. на користь УКВ ДЕР ЛМР 1323888,04 грн. заборгованості з орендної плати за вказаним договором за період з 05.05.2016 по 01.02.2018.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.10.2019 у справі №914/1731/19 розірвано договір оренди нежитлових приміщень № С-9356-15 від 13.01.2015 та зобов`язано ФОП Чижишина Д.А. повернути об`єкт оренди шляхом виселення із відповідних нежитлових приміщень.

На виконання рішення суду у справ №914/1731/19 відповідач 02.07.2020 повернув нежитлові приміщення УКВ ДЕР ЛМР, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження №31246783 від 21.07.2020.

Між сторонами виникли правовідносини, які випливають з оренди комунального майна та врегульовані відповідним договором між сторонами, нормами глави 58 ЦК України, Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Предметом позову у даній справі першочергово була вимога про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 1665501,34 грн., розмір якої був обґрунтований позивачем лише на підставі довідки про заборгованість №4-2302-4434 від 13.02.2020, долученої до позовної заяви, та вказівки у позовній заяві про період нарахування з 01.03.2018 до 01.01.2020.

При цьому, позовна заява УКВ ДЕР ЛМР не містила жодних покликань на статті ЦК України чи норми договору, з яких можливо було би встановити, про яку саме неустойку йдеться, хоча положеннями договору передбачено два види неустойки, яка може стягуватись, а саме, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати орендної плати (п.5.7 договору) та неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за весь час прострочення обов`язку щодо повернення об`єкта оренди (п.9.9 договору). З довідки про заборгованість також не вбачається детального порядку, у якому нараховувалася сума, стягнення якої є предметом позову.

Як зазначалося вище, 27.10.2020 позивач подав до місцевого господарського заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 1665501,34 грн.

Вказана заява обґрунтована тим, що відповідно до довідки про заборгованість, позивач ставить вимогу стягнути з відповідача саме заборгованість з орендної плати, натомість неустойка нараховувалась позивачем вже з того моменту, коли договір оренди №С-9356-15 від 13.01.2015 був визнаний припиненим на підставі судового рішення у справі №914/1731/19.

В цей же день позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 2038523,53 грн.

Заява про збільшення позовних вимог обґрунтована тим, що з моменту подання позову та протягом розгляду справи відповідач повернув нежитлове приміщення, однак не вчинив жодних дій для погашення заборгованості, яка станом на 30.09.2020 становить 2038523,53 грн. До цієї заяви позивач долучив нову довідку про розмір заборгованості за №4-2302-31556 від 06.10.2020.

Відповідно до ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд у разі необхідності, заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Оскільки заяви про уточнення позовних вимог та про збільшення позовних вимог були подані в межах підготовчого провадження, суд першої інстанції правомірно прийняв їх до уваги та вирішував справу із врахуванням предмета позову, визначеного у цих заявах.

Відповідно до ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судова колегія наголошує на тому, що у прохальній частині позовної заяви наявні покликання лише стягнення заборгованості без конкретизації її характеру, з чого колегія суддів робить висновок про те, що предмет позовної вимоги стосується стягнення основної заборгованості. Суд наголошує на тому, що заборгованість за договором та неустойка мають різний правовий характер та в основу судового рішення про стягнення відповідних сум покладаються окремі докази та доводи.

Суд апеляційної інстанції відхиляє покликання УКВ ДЕР ЛМР на безпідставне незастосування судом першої інстанції при вирішенні спору у даній справі ч.2 ст. 785 ЦК України, оскільки вказана норма не була наведена позивачем як підстава позову у даній справі ні у позовній заяві, ні у заявах про уточнення чи про збільшення позовних вимог. Наявність у довідці про заборгованість, долученій позивачем до позовної заяви, графи «Неустойка» не дає змоги ідентифікувати, про яку саме неустойку йдеться.

З огляду на принцип диспозитивності господарського судочинства, предмет та підстави позову, які випливають з позовної заяви, місцевий господарський суд не міг самостійно приймати рішення про застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 785 ЦК України чи п.9.9 договору.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.п. 5.2., 5.3 договору орендну плату за користування об`єктом та розміри орендованої площі встановлюють сторони при укладенні цього Договору. Розмір орендної плати щомісячно на кожен наступний місяць визначається способом коригування розміру орендної плати попереднього місяця щодо індексу інфляції за попередній місяць.

Як встановлено судом розмір орендної плати за користування орендним майном встановлено сторонами в пункті 5.1 договору оренди, відповідно до якого орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди і становить суму 30120 грн за перший місяць без ПДВ.

Відповідач про дійсність користування орендованим майном та проти наявності заборгованості не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

З матеріалів даної справи та фактичних обставин, встановлених у судових рішеннях у справах №914/782/18 та №914/1731/19, випливає, що укладений між сторонами договір оренди був дійсним і обов`язковим для виконання сторонами, а також, що відповідач здійснював фактичне користування нерухомим майном згідно вказаного договору.

В той же час, у спірний період з 01.03.2018 до 01.04.2020 (згідно заяви про збільшення позовних вимог та довідки про заборгованість №4-2302-31556 від 06.10.2020) відповідач не сплачував орендної плати, внаслідок чого у нього виникла основна заборгованість.

З огляду на те, що рішення Господарського суду Львівської області у справі №914/1731/19 про визнання припиненим договору оренди № С-9356-15 від 13.01.2015 набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідний договір оренди припинив дію 21.11.2019 і орендну плату за ним слід нараховувати до 21.11.2019.

При цьому, суд встановив, що згідно розрахунку поданого позивачем заборгованість по орендній платі за період з березня 2018 року по 21 листопада 2019 року становить 1 499 065,82 грн.

Додатково, з матеріалів даної справи вбачається, що за період з листопада 2019 року по березень 2020 року позивач у довідці про заборгованість №4-2302-31556 від 06.10.2020 нарахував неустойку у розмірі 539 457,71 грн.

Однак, як зазначалось вище, в підготовчому провадженні у даній справі позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій перекваліфікував первинну позовну вимогу про стягнення неустойки на позовну вимогу про стягнення заборгованості.

Внаслідок вищезазначених недоліків позовної заяви (відсутність чіткого нормативного обґрунтування підстав позову та наявну вказівку у прохальній частині позовної заяви лише про стягнення заборгованості), місцевий господарський суд, на переконання судової колегії, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 539 457,71 грн. неустойки. Вказана позовна вимога ґрунтується лише на довідці про заборгованість, чого, в розумінні ст. 162 ГПК України, є недостатньо для її розгляду та задоволення.

Судова колегія наголошує, що висновки суду першої інстанції про відмову у позові в частині стягнення 539 457,71 грн. неустойки не позбавляють позивача права звернутися до господарського суду із належним чином оформленим позовом про стягнення відповідної неустойки, нарахованої на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 29.12.2020 у справі №914/651/20 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 02.04.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік