ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" березня 2021 р. Справа№ 910/1405/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Євсікова О.О.
Попікової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 22.03.2021,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2019, повний текст якого складено 08.08.2019
у справі №910/1405/19 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Установи 28 Управління начальника робіт
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО
2. Товариства з обмеженою відповідальністю Бориспільміськбуд
За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерство оборони України
про повернення майна та стягнення 456 594,74 грн,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
Установа "28 Управління начальника робіт" (надалі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із вказаним позовом до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" (надалі відповідач-1) та до 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "БОРИСПІЛЬМІСЬКБУД" (відповідач-2) у якому просила:
- повернути з незаконного володіння та використання баштові крани КБ-403А-зав.№ 974 та КБ-405-1А-зав.№ 2125 (далі-баштові крани);
- стягнути з відповідача-1 на користь позивача доходи, одержані від незаконного володіння майном та його використання у сумі 408100,00 грн та 48 494,74 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2016 року по грудень 2018 року.
Позов мотивовано тим, що спірне майно перебувають на балансі позивача, також вказані крани перебувають на оперативному обліку в головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України, проте, як стало відомо позивачу баштові крани були незаконно передані ТОВ ИССО в платну оренду ТОВ Бориспільміськбуд на підставі договору №1/3/10 від 03.10.2016 на послуги з оренди механізмів, згідно якого відповідач 1 - є орендодавцем, відповідач 2 - орендарем. На думку позивача відповідачі є недобросовісними набувачами володіння майном, оскільки протиправно заволоділи баштовими кранами Установи та отримують доходи.

В зв`язку із зазначеним, посилаючись на ст. ст. 22, 387, 388, 1212, 1214 ЦК України, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання повернути з незаконного володіння баштові крани та стягнути 408 100,00 грн доходу за користуванням майном та 48 494,74 грн інфляційних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2019 (суддя Ягічева Н.І.), позов задоволено частково, зобов`язано відповідачів повернути позивачу з незаконного володіння та використання баштові крани, стягнуто з відповідача-1 на користь позивача доходи, одержані від незаконного володіння та використання майна у розмірі 408 100,00 грн, в іншій частині позову відмовлено, розподілено судові витрати.
Суд виходив з того, що відповідачем-1 не надано до матеріалів справи, належних доказів та/або правоустановлюючих документів на спірні крани, які на законних підставах надає право відповідачу 1 розпоряджатися ними, зокрема, здавати в оренду. У зв`язку з чим відповідачі зобов`язані їх повернути позивачу, а також відповідач-1 повинен сплатити позивачу дохід, який він отримав за незаконну експлуатацію баштових кранів відповідачем-2. Відмовляючи в частині стягнення інфляційних витрат, суд вказав на відсутність правових підстав для цього.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю ИССО звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Скаржник наполягає на невірному застосуванні судом першої інстанції ст. ст. 22, 390, 387, 388, 1212, 1213, 1214 ЦК України.
Зокрема, відповідач-1 наполягає на помилковості тверджень позивача про те, що спірні баштові крани є власністю позивача, оскільки знаходяться на обліку Установи "28 Управління начальника робіт". Скаржник стверджує, що право власності позивача не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки наявність даних в обліку не є тотожним правовстановлюючим документом; всі довідки, на які посилався позивач є вторинними без наявності первинного документа, який би підтверджував право власності, а відтак, позивач немає права вимоги щодо повернення йому спірного майна.

В подальшому, в ході апеляційного перегляду справи, відповідачем -1 21.10.2019 (а.с. 200-203, т. 2) та 24.10.2019 (а.с. 229-232, т.2) через відділ документального забезпечення суду подано додаткові пояснення до апеляційної скарги. До до додаткових пояснень до апеляційної скарги (т.2, а.с. 200-208) відповідач-1 долучив копії: договору купівлі-продажу № ДГ-0000127 від 24.02.2006, акта приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткових накладних №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006. Посилаючись на ці докази, відповідач-1 наголосив, що, починаючи з 27.02.2006 у відповідача-1 виникло право власності на баштові крани.

02.12.2019 відповідач-1 подав суду апеляційної інстанції клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, у якому посилаючись на положеня 80, 113, 114, 118, 119, 161, 169 ГПК України, просив поновити строк на подання доказів, визнати строк для подання доказів пропущеним з поважних причин, приєднати до матеріалів справи копії: договору купівлі-продажу № ДГ-0000127 від 24.02.2006, акта приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткових накладних №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006.

Хід розгляду справи.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020, вказане рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким в позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірні крани були продані позивачем відповідачу-1 на підставі договору купівлі-продажу, а також позивач не довів, що спірне майно перебуває у нього на обліку, у зв`язку з чим у позивача відсутнє право на витребування майна та стягнення відповідних грошових коштів.

Постановою Верховного Суду від 21.10.2020 касаційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України задоволено. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 у справі №910/1405/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
30.10.2020 матеріали справи №910/1405/19 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2020 справу №910/1405/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2019 у справі №911/840/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 07.12.2020 о 14:40 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив (з урахуванням зауважень касаційної інстанції викладених у постанові від 21.10.2020) на апеляційну скаргу в письмовій формі до 02.12.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 02.12.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

В подальшому, склад колегії суддів змінювався та розгляд справи відкладався. У судовому засіданні від 17.03.2021 було оголошено перерву до 22.03.2021.

Розгляд клопотань.
23.12.2020, 03.02.2021 до суду від директора Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО - Орленка С.О. надійшла заява про відмову від апеляційної скарги.

03.02.2021 до суду від відповідача-2 надійшли заперечення на заяву про відмову від апеляційної скарги та додаткові пояснення.

01.03.2021 через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО надійшла заява про відмову від заяви про відмову від апеляційної скарги, яка підписана генеральним директором Орлик А.О.. У заяві дрктор просив, заяви від 23.12.2020, 03.02.2021 за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО - Орленка С.О. про відмову від апеляційної скарги залишити без розгляду, справу №910/1405/10 розглядати по суті.

16.03.2021 через відділ документального забезпечення суду від Товариства з обмеженою відповідальністю ИССО вдруге надійшла заява про відмову від заяви про відмову від апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, розглянув означені заяви та протокольною ухвалою від 17.03.2021 дійшов висновку задовольнити заяву відповідача-1 про відмову від заяви про відмову від апеляційної скарги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представники позивача, третьої особи у судовму засіданні просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, наголосили, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідачі -1, -2 просили скаргу задовольнити, оскаржене судове рішення скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

Явка представників сторін.
В судове засідання від 22.03.2021 з`явилися усі учасники апеляційного провадження.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02.09.2010, Смірнова проти України від 08.11.2005, Матіка проти Румунії від 02.11.2006, Літоселітіс проти Греції від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного апеляційного перегляду справи, розгляд скарги здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу відповідача-1 задовольнити, оскаржене рішення у даній справі скасувати, прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Cуд першої інстанції встановив, що станом на жовтень 2016 року баштові крани були державним майном, які перебували на праві повного господарського відання у позивача в складі основних засобів та на оперативному обліку в Головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України.
В ході інвентаризації майна, позивачу стало відомо, що 03.10.2016 між відповідачем-1 та відповідачем-2 був укладений договір № 1/3/10, за умовами якого відповідач-1 передав в оренду відповідачу-2 баштові крани, тобто вони знаходяться в чужому незаконному володінні та експлуатуються відповідачем-2 при будівництві житлових будинків по вул.Поліська в м.Києві.
Позивач звертався з відповідною претензію до відповідача-2, але вона залишилась без задоволення.
Наполягаючи на задоволенні позову, позивач посилався на те, що баштові крани є державною власністю і знаходяться в чужому незаконному володінні та експлуатації, у зв`язку з чим підлягають витребуванню від відповідачів зі сплатою відповідачем-1 відповідних грошових коштів.
Відповідач в свою чергу заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що він є власником спірного майна. Зазначав, що 24.02.2006 між позивачем та відповідачем-1 був укладений договір купівлі-продажу № ДГ-0000127, за умовами якого відповідач-1 прийняв та оплатив баштові крани за видатковою накладною №9РН-0000012 від 27.02.2006, що підтверджується актом приймання-передачі до цього договору.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що позивачу стало відомо про те, що баштові крани були передані Товариством з обмеженою відповідальністю ИССО в платну оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Бориспільміськбуд на підставі договору №1/3/10 від 03.10.2016 на послуги з оренди механізмів, згідно якого відповідач 1 - є орендодавцем, відповідач 2 - орендарем. На думку позивача, відповідачі є недобросовісними набувачами володіння майном, оскільки протиправно заволоділи баштовими кранами Установи та отримують доходи. В зв`язку з чим, посилаючись на ст.ст. 22, 387, 388, 1212, 1214 ЦК України, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання повернути з незаконного володіння баштові крани та стягнути 408 100,00 грн доходу за користуванням майном та 48 494,74 грн інфляційних.

Згідно зі статтями 13 та 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до ч.3 ст. 137 ГК України, право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Отже, для застосування вимог ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.
Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.
До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.
Відповідач -1 заперечуючи проти задоволення позову посилався на те, що починаючи з 03.05.2006 відповідно до копій паспорту власником баштового крану КБ-403А (зав. № 974) та КБ-405-1А (зав. № 2125) є ТОВ «ИССО», а з 08.10.2006 зафіксовано знаходження спірного майна у Установи « 28 Управління начальника робіт» на умовах оренди.

Відтак, на переконання відповідача-1 позивачем укладено правочин щодо відчуження спірного об`єкта нерухомого майна. А в подальшому спірне майно відповідачем-1 було передано в оренду позивачу, про що є відповідні докази.

В підтвердження своєї позиції в ході апеляційного перегляду справи, відповідач-1 посилався на договір купівлі-продажу №ДГ-0000127 від 24.02.2006, акт приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткові накладні №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006, які відповідач-1 долучив до додаткових пояснень до апеляційної скарги (т. 2, а.с. 200-208). Тобто ці документи відповідач-1 надав лише до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 зазначив, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 80, 269 ГПК України, не дослідивши причин неподання відповідачем-1 документів до суду першої інстанції, а саме копій: договору купівлі-продажу № ДГ-0000127 від 24.02.2006, акта приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткових накладних №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006, які відповідач-1 подав суду апеляційної інстанції, оцінив їх як докази.

На підставі викладеного, Верховний Суд вказав, що ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не встановив тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, та не надав їм належної правової оцінки, тому дійшов передчасного висновку про те, що вимоги позивача в цій справі є необґрунтованими. Тобто оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права, оскільки апеляційний господарський суд в порушення статті 269 ГПК України не вирішив питання щодо наявності підстав для прийняття вказаних доказів, не з`ясував чи мав відповідач можливість подати ці докази до суду першої інстанції, чи існували причини, що унеможливлювали подання відповідачем цих доказів до місцевого господарського суду, які об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 5 статті 310 ГПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки суду касаційної інстанції щодо дослідження питання наявності підстав для прийняття вказаних доказів, а також, досліджуючи аргументи відповідача-1 в цій частині, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відповідач-1 до додаткових пояснень до апеляційної скарги від 18.10.2019 (т.2, а.с. 200-208) надав до суду апеляційної інстанції копії: договору купівлі-продажу № ДГ-0000127 від 24.02.2006, акта приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткових накладних №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006. Відповідач-1 просив залучити їх до справи.

В подальшому, 02.12.2019 відповідач-1 подав суду апеляційної інстанції клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, у якому посилаючись на положеня 80, 113, 114, 118, 119, 161, 169 ГПК України, просив поновити строк на подання доказів, визнати строк для подання доказів пропущеним з поважних причин, приєднати до матеріалів справи копії: договору купівлі-продажу № ДГ-0000127 від 24.02.2006, акта приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткових накладних №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006. Такі ж пояснення було подано відповідачем-1 суду апеляційної інстанції 01.12.2020.

Клопотання мотивовано тим, що під час судового розгляду справи судом першої інстанції, відповідач-1 заперечуючи проти задоволення позову, наполягав на тому, що він є власником майна спірного майна (баштові крани КБ-403А - зав. № 974 та КБ-405-1А - зав. № 2125) на підставі договору купівлі-продажу. В зв`язку із цим, в ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем та третьою були заявлені клопотання про витребування від ТОВ «ИССО» доказів, а саме правовстановлюючі документи права власності на спірні баштові крани. Однак, в задоволені означених клопотань про витребування доказів судом було відмовлено.

Відповідач-1 стверджує, що вищеназвані докази не були подані суду першої інстанції з поважних та обєктивних причин, оскільки договір купівлі-продажу № ДГ-0000127 від 24.02.2006, акт приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткові накладні №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006 фізично знаходились на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим в м. Євпаторія, яка є окупованою територією, за місцем попередньої реєстрації ТОВ «ИССО». Після фізичної можливості їх отримання відповідач-1 подав їх до суду апеляційної інстанції, тому ці обставини є такими, які об`єктивно не залежали від останнього.

При цьому, відповідач-1 також акцентував увагу на тому, що його позиція про те, що він є власником спірного майна не змінилась. Більше того, відповідач-1 неодноразово посилався на те, що факт того, що він є власником майна відображено також у договорі оренди нерухомого майна, що був укладений між позивачем та відповідачем-1, який було подано суду першої інстанції, а факт здійснення орендної плати позивачем на користь відповідача-1 додатково підтверджує обставину оренди спірного майна.
Колегія суддів, досліджуючи причин неподання відповідачем-1 цих документів до суду першої інстанції, з цього приводу зазначає, що згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 22.08.2018 у справі № 910/19776/17, від 05.12.2018 у справі № 910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.
Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. Таким чином, Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Тягар доведення покладений на учасника справи. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Основними засадами судочинства, закріпленими у ст.129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.
Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як вбачаєтьсяся з поданих відповідачем-1 документів, договір купівлі-продажу №ДГ-0000127 від 24.02.2006, було укладено у м. Євпаторія, юридичними адресами продавця та покупаця у цьому договорі вказано також АР Крим, м. Євпаторія.
Оригінали договору купівлі-продажу №ДГ-0000127 від 24.02.2006, акт приймання-передачі від 02.03.2006 до цього договору, видаткові накладні №9РН-0000011, №9РН-0000012 від 27.02.2006 були дослідженні судом апеляційної інстанції у судовому засіданні від 22.03.2021, що зафіксовано протоколом.
Враховуючи зазначені обставини відповідачем -1 в сукупності, з огляду на приписи частини третьої статті 269 ГПК України, якими визначено процедуру прийняття нових доказів, колегія суддів в межах повноважень апеляційного суду, вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи відповідача-1 з приводу неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього та вважає за можливе прийняти докази на які посилається відповідач-1, надати їм правову оцінку по суті.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.02.2006 між Установою « 28 Управління начальника робіт» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ИССО» (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу № ДГ-0000127 (надалі - Договір від 24.02.2006) (а.с. 204-205, т. 2).
Відповідно до п. 1.1. Договору від 24.02.2006, продавець зобов`язався передати, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити конструкції (Товар), отримані при розібранні Крана баштового КБ-405-1А, зав. номер 2125 та Крана баштового КБ-403А, зав. номер 974, а саме: 1) башта - 2 комплекти, 2) стріла - 2 шт.; 3) портал - 2 шт., 4) лебідка - шт., 5) блок баластний - 2 шт.
Пунктом 2.1 Договору від 24.02.2006 визначено, що передача товару здійснюється на підставі накладних на протязі п`яти робочих днів з моменту оплати Покупцем їх вартості, шляхом самостійного вивозу Покупцем.
Відтак, 27.02.2006 Товариство з обмеженою відповідальністю «ИССО» отримало від Установи « 28 Управління начальника робіт» за видатковою накладною № 9РН-0000011 від 27.02.2006 конструкції (Товар), отримані при розібранні Крана баштового КБ-403А, зав. номер 974, а саме: 1) башта - 1 комплект, 2) стріла - 1 шт., 3) портал зав. № 974 - 1 шт., 4) лебідка - шт., 3) блок баластний - 1 шт.
27.02.2006 ТОВ «ИССО» отримало від Установи « 28 Управління начальника робіт» за Видатковою накладною № 9РН-0000012 від 27.02.2006 конструкції (товар), отримані при розібранні Крана баштового КБ-405-1А, зав. номер 2125, а саме: 1) башта - 1 комплект, 2) стріла - 1 шт.; 3) портал зав. № 2125 - 1 шт., 4) лебідка - шт., 3) блок баластний - 1 шт.
02.03.2006 між Установою « 28 Управління начальника робіт» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ИССО» (Покупець) підписано Акт приймання-передачі по Договору № ДГ-0000127 від 26.02.2006 відповідно до якого, продавець передав, а покупець прийняв конструкції (товар), отримані при розібранні крана баштового КБ-405-1А, зав. номер 2125 та Крана баштового КБ-403А, зав. номер 974, а саме: 1) башта - 2 комплекти; 2) стріла - 2 шт.; 3) портал - 2 шт.; 4) лебідка - 6 шт.; 5) блок баластний - 2 шт. Претензій по технічному стану конструкцій сторони не мають.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, на переконання колегії суддів, починаючи з 27.02.2006 у Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» виникло право власності на вищевказане майно, відтак в Установи « 28 Управління начальника робіт» відсутнє право встановлене ст. 387 Цивільного кодексу України на витребування майна.
Також, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити також і про те, що як свідчать матеріали справи, 01.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" (орендодавець) та Установою "28 Управління начальника робіт" (орендар) укладено договір оренди механізмів (а.с.44-45, т. 1).
За змістом п. 1.1. Договору від 01.04.2015, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування механізми: баштовий кран КБ-403А зав. № 974; баштовий кран КБ-405-1 А зав. № 2125.
Згідно з п. 4.2. Договору від 01.04.2015 передача механізмів в оренду здійснюється за актом приймання-передачі.
Відповідно до акту від 01.04.2015 приймання-передачі механізмів до Договору оренди від 01.04.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "ИССО" передало у тимчасове платне користування Установі "28 Управління начальника робіт" наступні механізми: баштовий кран КБ-403А зав. № 974; баштовий кран КБ-405-1 А зав. № 2125 (а.с. 46, т. 1).
Між тим, як підтверджується матеріалами справи, в період з 01.04.2015 по 03.10.2016 Установа « 28 Управління начальника робіт» здійснювала своєчасну оплату орендних платежів за користування орендованими баштовими кранами, що підтверджується рахунками-фактури та банківськими виписками (а.с. 49-65, т. 1).
Рахунки-фактури та банківські виписки містять посилання на те, що перерахування коштів позивачем відбулось, як орендна плата. Ці обставини слугують додатковим свідченням того, що спірне майно було передано відповідачу-1 в оренду позивачу.
В подальшому, 03.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" та Установою "28 Управління начальника робіт" укладено договір про розірвання договору оренди механізмів від 01.04.2015 (а.с. 47, т. 1). У договорі визначено, що Установа "28 Управління начальника робіт" є орендарем спірного майна.
Актом від 03.10.2016 приймання-передачі механізмів до Договору оренди від 01.04.2015 Установа "28 Управління начальника робіт" повернула, а Товариство з обмеженою відповідальністю "ИССО" прийняло наступні механізми: баштовий кран КБ-403А зав. № 974; баштовий кран КБ-405-1 А зав. № 2125 (а.с. 48, т. 1).
Частиною 2 ст. 653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
03.10.2016 після припинення дії Договору про оренду механізмів від 01.04.2015 та фактичного повернення Установою « 28 Управління начальника робіт» орендованого майна, що підтверджено складанням двостороннього Акту від 03.10.2016, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд" (відповідач-2) укладено Договір № 1/3/10 від 03.10.2016 на послуги з оренди механізмів (надалі - Договір № 1/3/10) (а.с. 67-68, т. 1).
Відповідно до п. 1.1. Договору № 1/3/10 Товариство з обмеженою відповідальністю "ИССО" здає, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд" приймає в оплатну оренду баштові крани: КБ-403А, інвентарний № 974 та КБ-405-1А, інвентарний № 2125.
Приписами ст. 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд апеляційної інстанції враховує, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсними чи неукладеними Договорів оренди механізмів від 01.04.2015 та Договору № 1/3/10 від 03.10.2016 на послуги з оренди механізмів у встановленому порядку.
Крім того, в матеріалах справи наявна довідка Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" №25/03 від 25.03.2019 з якої вбачається, що станом на 25.03.2019 баштові крани КБ-405-1А, заводський номер 2125, 1989 року випуску та КБ-403А, заводський номер 974, 1989 року випуску перебувають на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" та обліковуються на бухгалтерському рахунку 104 «Машини та обланання» (а.с. 66, т. 1).
Колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що баштові крани: КБ-403А, інвентарний № 974 та КБ-405-1А, інвентарний № 2125 мають статус державного (військового майна), оскільки закріплені на праві повного господарського відання за Установою Міністерства оборони України.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майно у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майно у Збройних Силах України» з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Згідно п. 1.1. Положення про Установу "28 управління начальника робіт", затвердженого наказом Міністра оборони України № 506 від 15.10.2008 (надалі - Положення), Установа "28 управління начальника робіт" є державною госпрозрахунковою установою Міністерства оборони України, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.
За змістом норм вищевказаного Положення зазначено, що: майно 28 УНР є державною власністю і закріплюється за нею на праві господарського відання. Функції щодо управління майном, що є державною власністю здійснює орган управління майном, тобто Міністерство оборони, який здійснює контроль за ефективним використанням та збереженням закріпленого за позивачем державного майна; затверджує та контролює виконання фінансового плану позивача тощо.
Госпрозрахунок - діяльність, заснована на самоокупності та самофінансуванні. Самоокупність - покриття витрат за рахунок власних доходів від реалізації товарів і послуг. Самофінансування - здійснення розширеного відтворення за рахунок чистого прибутку без залучення бюджетних асигнувань та основних засобів і матеріальних цінностей, придбаних за цей рахунок.
Відповідно до ч. 3 ст. 83 Цивільного кодексу України установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна.
Згідно з пунктом 2.1 Положення про Установу метою діяльності установи є виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонтів казармено-житлового фонду та комунальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних, ремонтних та пусконалагоджувальних робіт на замовлення Міністерства оборони України, Збройних Сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб - з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Частиною 1 ст. 136 Господарського кодексу України визначено, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Таким чином, Установа "28 управління начальника робіт" є самостійною юридичною особою, не фінансується за рахунок державного бюджету, а отримує кошти за результатом господарської діяльності.
Крім того, аргументи позивача про те, що спірні баштові крани знаходяться на обліку Установи "28 управління начальника робіт" є не обґрунтованими, оскільки не підтверджується належними та допустимими доказами, так як наявність даних в обліку є не правовстановлюючим документом.
Суд зазначає, що копії паспорту баштового крану КБ-403 А (зав. номер № 974), паспорту баштового крану КБ-405-1 А (зав. номер № 2125), наказу начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 19.12.2017 №194 «Про проведення інвентаризації активів та зобов`язань підприємства», Акту інвентаризації вантажопідйомних механізмів 22.08.2018, довідки Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони країни № 503/5/2011 від 13.03.2018 та довідки Північного відділу Управління державного технічного нагляду Збройних Сил України від 19.03.2018 № 504/2/48/18 на реєстраційному обліку в Північному відділі Управління державного технічного нагляду Збройних Сил України перебувають вантажопідіймальні крани, зокрема, КБ-403А зав. № 974 та КБ-405-1А - зав. № 2125 не підтверджують право власності на спірні баштові крани.
Серед іншого, за твердженням Установи « 28 Управління начальника робіт», що підтвердженням права власності позивача є реєстрація спірного майна - баштовий кран КБ-403А (зав. номер № 974) та баштовий кран КБ-405-1А (зав. номер № 2125) в органах Державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України.
З приводу цих аргументів колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1.2. Положення «Про органи державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України», яке затверджено наказом Міністра оборони України № 402 від 31.12.1996 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 березня 1997 за № 85/1889 (надалі - Положення № 402), органи державного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України відповідно до угоди між Державним комітетом України по нагляду за охороною праці і Міністерством оборони України здійснюють державний нагляд за безпечним веденням робіт особами, які працюють або проходять службу та з якими не укладаються трудові договори на підприємствах, в установах, організаціях і у військових частинах (надалі - військові частини) Збройних Сил України, державний технічний нагляд за додержанням чинних нормативних актів про охорону праці під час виготовлення обладнання військового призначення на замовлення Міністерства оборони України на підприємствах, в установах, організаціях інших міністерств і відомств та на підприємствах незалежно від форм власності, державний нагляд за додержанням у військових частинах законодавчих, міжгалузевих та відомчих нормативних актів з охорони праці і безпечного ведення робіт, пов`язаних з виробництвом.
Згідно з абз. 27 п. 5 розділу І Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів та машин спеціального військового призначення, затверджених наказом Міністерства оборони України від 01.12.2016 № 653, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 28.12.2016 за № 1727/29857 набули чинності із 27.01.2017 реєстраційний облік кранів в Управлінні державного технічного нагляду Збройних сил України не є майновим обліком, а є фіксацією основних технічних показників вантажопідіймальних кранів або машин, з метою своєчасного планування та проведення контрольних перевірок їх безпечної експлуатації.
Отже, з урахуванням вищезазначеного в сукупності, реєстраційний облік в органах державного технічного нагляду за охороною праці Міністерства оборони України не впливає на виникнення, зміну або припинення права власності вантажопідіймального обладнання та механізмів, а здійснюється виключно із метою забезпечення безпеки праці та здійснення безпечної експлуатації певного обладнання.
Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань веде облік підіймальних споруд (вантажопідіймальних кранів та машин, ліфтів, ескалаторів, канатних доріг, підйомників, фунікулерів тощо), парових та водогрійних котлів, посудин, що працюють під тиском, трубопроводів пари та гарячої води, атракціонів, об`єктів нафтогазового комплексу та інших об`єктів.
Облік вантажопідіймальних кранів територіальні органи Держпраці ведуть на підставі узагальнених даних, отриманих під час здійснення заходів державного нагляду (контролю), наданих суб`єктам господарювання дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, матеріалів проведених експертно-технічними центрами первинних технічних оглядів, інформації, одержаної від власника відповідно до звернення територіального органу Держпраці тощо. При цьому від власника не вимагається надання будь-яких документів щодо прав власності на зазначене устаткування.
За таких обставин, облік в органах державного технічного нагляду за охороною праці, як Міністерства оборони України так і Державної служби України з питань праці не впливає на виникнення, зміну або припинення права власності вантажопідіймального обладнання та механізмів, а здійснюється виключно із метою забезпечення безпеки праці та здійснення безпечної експлуатації певного обладнання.
На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги Установи « 28 Управління начальника робіт» про повернення з незаконного володіння баштових кранів КБ-403А-зав.№ 974 та КБ-405-1А - зав. № 2125 (далі-баштові крани) не підлягають задоволенню.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 на користь позивача доходів, одержані від незаконного володіння майном та його використання у сумі 408100,00 грн та 48 494,74 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2016 року по грудень 2018 року є похідними від основної вимоги, а відтак, у їх задоволенні також слід відмовити.
Інші аргументи позивача не спростовують вищеозначених висновків суду та доводів наведених у апеляційній скарзі, в цілому зводяться до заперечення фактичних обставин справи і невірного тлумачення норм законодавства.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка. Вказівки суду касаційної інстанції взято до уваги.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, за результатом апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржене підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати.
Тож, судом апеляційної інстанції за результатами прийняття постанови, якою скасовано рішення та прийнято нове, здійснюється новий розподіл судових витрат, і у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати пов`язані з розглядом справи були покладені відповідно до ст. 129 ГПК України на позивача.
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ИССО задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2019 у справі № 910/1405/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з Установи "28 Управління начальника робіт" (проспект Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" (вул.Бориспільська, буд.26-К, оф.12, м.Київ, 02093, ) 12 676 (дванадцять тисяч шістсот сімдесят шість) 38 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано 31.03.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

О.В. Попікова