ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"31" березня 2021 р. Справа№ 910/638/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Верховця А.А.

за участю секретаря судового засідання Чміль Я.Є.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 31.03.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект"

на ухвалу господарського суду міста Києва від 03.02.2020

у справі №910/638/20 (суддя Мандичев Д.В.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Бонус"

до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2020 року відкрито провадження у справі № 910/638/20 про банкрутство приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", визнано грошові вимоги ТОВ "Юридична фірма "Бонус" до боржника у розмірі 2 733143,47 грн, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Ягічева С.О., вирішено інші процедурні питання.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 03.02.2020 та прийняти нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Бонус" у відкритті провадження у справі; скасувати мораторій на задоволення вимог кредиторів.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що станом на 17.01.2020, на момент подання до господарського суду міста Києва ТОВ «Юридична компанія «Бонус» заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" у Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бонус» були відсутні будь-які кредиторські вимоги до боржника у зв`язку з укладанням договору відступлення права вимоги від 27.12.2019 №3 із Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтингова група «АСПЕКТ». Відповідно було відсутнє і зобов`язання боржника перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бонус», оскільки відповідне право вимоги до боржника перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова група «АСПЕКТ».

21.01.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги з вимогою про визнання причини пропуску для подання додаткових пояснень поважною та поновити строк на подання додаткових пояснень до апеляційної скарги. Скаржник наголошує, що право обирати такий спосіб захисту порушеного права, як звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» або будь-який іншій спосіб захисту порушеного права, беручи до уваги широкий спектр правових механізмів для поновлення порушеного права, станом на 17.01.2020 (момент подання заяви до господарського суду міста Києва) належало саме ТОВ «Консалтингова група «Аспект». Скаржник акцентує увагу суду на тому, що ним оскаржується ухвала господарського суду міста Києва по справі № 910/638/20 про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» від 03.02.2020, тому, на думку скаржника, слід брати до уваги обставини справи та правовідносини між сторонами, які існували саме на момент прийняття оскаржуваної ухвали і той факт, що ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/638/20, крім іншого, закрито провадження у справі №910/638/20 в частині вимог ТОВ "Юридична компанія "Бонус, ніяким чином не відновлює порушені права ТОВ «Консалтингова група «Аспект» на право самостійно визначитися із способом захисту порушеного права, а навпаки, є, в деякій мірі, нав`язуванням скаржнику вчиняти дії, від безвихідності, в межах провадження, яке відкрито за заявою неналежного заявника, враховуючи той факт, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав визнання кредиторських вимог ТОВ «Юридична компанія «Бонус».

В судовому засіданні 17.03.3021 ставились на обговорення додаткові пояснення скаржника до апеляційної скарги з вимогою про визнання причини пропуску для подання додаткових пояснень поважною та про поновлення строку на подання додаткових пояснень до апеляційної скарги. Представник ТОВ «Юридична компанія "Бонус», Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», АТ «Державного експортно-імпортного банку України» не заперечували проти задоволення цього клопотання. Колегія суддів прийшла до висновку поновити строк на подання додаткових пояснень до апеляційної скарги та приєднати їх до матеріалів справи.

30.03.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" та ТОВ «Юридична компанія "Бонус» надійшли додаткові документи.

В судове засідання 31.03.2021 з`явились представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект", ТОВ "Юридична компанія "Бонус, Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», АТ «Державного експортно-імпортного банку України», Компанії "Осева Ексімпо Прага с.р.о.". Представники ТОВ "Юридична компанія "Бонус, Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» не заперечували проти задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект". Представник АТ «Державного експортно-імпортного банку України» та Компанії "Осева Ексімпо Прага с.р.о." заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

В судове засідання 31.03.2021 колегією суддів досліджено подані 30.03.2021 до суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" та ТОВ «Юридична компанія "Бонус» додаткові документи, оглянуто надані на огляд оригінали та вирішено долучити відповідні документи до матеріалів справи №910/638/20.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В той же час за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що всі представники учасників справи про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копій відповідних ухвал суду.

Судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами Північного апеляційного господарського суду про дату, місце та час судового засідання, призначеного на 31.03.2021, у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua). Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 оприлюднено 24.03.2021.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судова колегія не вбачає поважних причин неможливості вирішення спору у даному судовому засіданні за відсутності певних учасників справи, що не з`явились. Від учасників справи до суду не надійшло пов`язаних із рухом справи заяв чи клопотань із вказівкою на наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд відповідної апеляційної скарги у даному судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи, так як учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасниками якої вони є, а неявка представників відповідних учасників справи не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до статті 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення є однією із засад судочинства, яка застосовується з дотриманням принципу верховенства права, змагальності, рівності всіх учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 № 11-рп/2007).

Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в провадженні у справі про банкрутство - норм ГПК України та Кодексу України з процедур банкрутства (чинного з 21.10.2019) (далі - КУзПБ).

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вже зазначалось вище, з 21.10.2019 набрав чинності КУзПБ, яким передбачено, що з дня ведення його в дію Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" втрачає чинність.

За змістом пунктів 8, 9 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 254 цього Кодексу учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Аналіз наведених норм свідчить, що ГПК України виокремлено коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які умовно можна поділити на дві групи: 1) учасники справи; 2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону про банкрутство.

Частиною шостою статті 12 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому ГПК України для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

У справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом про банкрутство (частина п`ята статті 41 ГПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкротства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а також оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції визначено приписами статей 254, 255 ГПК України.

В силу особливостей справи про банкрутство, коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення у справі про банкрутство діючим законодавством звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі № 911/5186/14).

Відповідно до статті 1 КУзПБ сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут); кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство; учасники у справі про банкрутство - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

Цією статтею КУзПБ визначено, що сторонами у справі про банкрутство є конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).

Порядок набуття кредитором (окрім кредитора, за заявою якого відкрито провадження у справі про банкрутство) статусу учасника провадження у справі про банкрутство з 21.10.2019 визначається статтею 45 КУзПБ.

Слід вказати, що особа набуває статусу конкурсного кредитора (сторони, учасника провадження у справі про банкрутство) з повним обсягом процесуальної дієздатності (в тому числі правом оскарження судових рішень) за сукупності таких умов:

- подання до господарського суду письмових заяв з вимогами до боржника, а також документів, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (частина перша статті 23 Закону про банкрутство, частина перша статті 45 КУзПБ);

- розгляд господарським судом заяв конкурсних кредиторів у попередньому засіданні суду (частина шоста статті 23, стаття 25 Закону про банкрутство, частина шоста статті 45, стаття 47 КУзПБ);

- визнання вимог таких кредиторів, що формалізується у судовому рішенні господарського суду - ухвалі (частина шоста статті 23, стаття 25 Закону про банкрутство, частина шоста статті 45, стаття 47 КУзПБ) (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19).

Тобто, лише за сукупністю встановлених КУзПБ дій (пред`явлення грошових вимог; доведення свого права вимоги перед судом; розгляд грошових вимог судом (перевірка наявності такого права у кредитора; правомірність його набуття; невтрата цього права у зв`язку з позовною давністю, тощо); визнання їх судом) кредитор може набути правового статусу учасника у справі про банкрутство.

Суб`єктний склад учасників господарського процесу за ГПК України є іншим, ніж склад учасників у справі про банкрутство за КУзПБ. Водночас, перелік учасників провадження у справі про банкрутство не є вичерпним, оскільки до учасників справи про банкрутство стаття 1 КУзПБ відносить також інших осіб, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

Кредитори (в розумінні абзацу десятого частини першої статті 1 КУзПБ, окрім тих хто ініціював провадження у справі про банкрутство), з моменту подання заяви, передбаченої абзацом першим частини першої статті 45 КУзПБ, можуть скористатися правами, передбаченими абзацом першим частини шостої названої статті, та правом оскарження судових рішень у справі про банкрутство як особи, які не брали участі у справі (частина перша статті 254 ГПК України), якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (пункт 56.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19).

Отже, особи, які не брали участі у справі також мають право подавати апеляційні скарги на такі судові рішення, нарівні з іншими учасниками відповідної справи.

Слід ураховувати, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто право на апеляційне оскарження судових рішень місцевого господарського суду мають учасники справи про банкрутство та інші, окрім кредиторів, юридичні особи, а також державні та інші органи, в тому числі й контролюючі органи, які не є учасниками справи, але у випадку якщо судове рішення, що оскаржується, безпосередньо вирішує питання про їх права та обов`язки (подібний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 904/4681/19).

У свою чергу суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами або покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому, або ж це рішення матиме вплив на інтереси скаржника тощо.

Разом з тим судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або якщо суд вирішив питання про обов`язки цієї особи чи про її інтереси у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи (аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2018 у справі № 910/2611/18, від 09.04.2019 у справі №916/1717/17, від 03.07.2019 у справі № 910/15668/18).

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 904/7274/17, 09.04.2019 у справі № 904/8201/16, від 09.07.2019 у справі № 01/1494(14-01/1494) ).

Водночас пунктом 3 частини першої статті 264 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статтям 258, 259 ГПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.

Якщо ж при цьому судом апеляційної інстанції буде встановлено, що права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права, інтереси та (або) обов`язки у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд не позбавлений права закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України (правовий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112).

Таким чином, суд апеляційної інстанції першочергово з`ясовує, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин має вирішити питання про розгляд апеляційної скарги по суті, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17).

ТОВ «Консалтингова компанія «Аспект» (скаржник) в обґрунтування свого права на апеляційне оскарження в даному випадку посилається на те, у боржника перед ним наявний борг, який визнаний рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19, у якій вирішено спір, предметом якого були вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія "Бонус"» до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» про стягнення заборгованості 2 692 752,18 грн за договором поставки від 24.04.2017 №КПМ-0039П.

Скаржник зазначає, що право вимоги на суму заборгованості 2 692 752,18, яке визнане господарським судом міста Києва у справі №910/6231/19, перейшло до скаржника на підставі договору відступлення права вимоги від 27.12.1019. Тобто, визнаючи грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія "Бонус"» до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» в розмірі 2 733 143,47 грн оскаржуваною ухвалою, суд першої інстанції фактично позбавив можливості скаржника розпоряджатися на власний розсуд, правом вимоги, яке перейшло до ТОВ «Консалтингова група «Аспект» 27.12.1019. Скасування оскаржуваної ухвали та прийняття нового судового рішення у даній справі поновить порушені права скаржника щодо розпорядження своїми правами на власний розсуд, беручи до уваги, що подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» не відповідало волевиявленню ТОВ «Консалтингова компанія «Аспект» та, відповідно, подання такої заяви особою, яка не мала грошових вимог до боржника, позбавило можливості скаржника стягнути з боржника заборгованість в межах виконавчого провадження, тобто прийняттям ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство було повністю позбавлено права ТОВ «Консалтингова група «Аспект» розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги із врахуванням додаткових пояснень до апеляційної скарги, заслухавши учасників у даній справі, що прибули у судове засідання, судова колегія прийшла до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Консалтингова група «Аспект», виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія "Бонус» та ТОВ «Консалтингова група «Аспект» укладено договір відступлення права вимоги (цесії) від 27.12.2019 №3, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія "Бонус» відступив, а ТОВ«Консалтингова група «Аспект» прийняв право вимоги до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», що виникло, зокрема, на підставі рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія "Бонус» у січні 2020 року звернувся до суду з заявою про визнання банкрутом Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко", обгрунтовуючи свої кредиторські вимоги до блоржника на суму 2 733 143, 47 грн виключно судовим рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2020 відкрито провадження у даній справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко". Визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Бонус" до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" в розмірі 2 733 143,47 грн. виключно на підставі рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19.

Судовою колегією досліджено, що на виконання рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 видано судовий наказ, в якому стягувачем зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Бонус" (копія наказу долучена до матеріалів справи).

На запитання суду представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Бонус" та ТОВ «Консалтингова група «Аспект» зазначили, що вказане судове рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 не виконувалось боржником, заміна стягувача у виконавчому провадженні не відбувалась.

Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до частини першої статті 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 334 ГПК).

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

За змістом частини першої статті 512 ЦК України відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи з цих норм права, зокрема, пунктів 1, 2 частини першої статті

512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 2-230/11 (провадження № 61-46230св18) та у постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13, у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №6-1355/10 (провадження №61-12076св18).

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії виконання судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 2-3627/09 (провадження № 61-16520сво18) зазначено, що підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин. Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження». Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин».

Аналогічна норма закріплена у ст. 334 ГПК України, з аналізу якої вбачається, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником, положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження.

В судовому рішенні господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 визнано право вимоги ТОВ "Юридична фірма "Бонус" до ПАТ "Райз-Максимко" на суму в розмірі 2 733 143,47 грн. Ця сума стягнута з боржника на користь ТОВ "Юридична фірма "Бонус", видано наказ від 03.02.2020 (копія якого долучена до матеріалів справи), який отриманий нарочно представником ТОВ "Юридична фірма "Бонус".

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у скаржник не скористався правом на звернення до суду у справі №910/6231/19 з заявою про заміну сторони виконавчого провадження, що підтверджено представником скаржника у суді апеляційної інстанції.

При цьому, вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості рішення суду. Так укладання договору відступлення права вимоги (цесії) від 27.12.2019 №3, на який послався скаржник, не скасовує обов`язковості рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19, на підставі якого визнано кредиторські вимоги ТОВ "Юридична фірма "Бонус" до ПАТ "Райз-Максимко" на суму 2 733 143,47 грн, та у зв`язку з невиконанням якого боржником порушено дану справу №910/638/20 про банкрутство ПАТ "Райз-Максимко".

Посилання скаржника в обгрунтування того, що оскаржувана ухвала порушує його права стягнути з боржника вказану заборгованість в межах виконавчого провадження та позбавляє його можливості розпоряджатись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не підтверджується матеріалами справи, скаржник не довів цього в суді апеляційної інстанції. Так, реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо у порядку, визначеному статтею 334 ГПК України, шляхом заміни сторони у виконавчому документі. Після відступлення права вимоги новий кредитор не має права вимагати стягнення присуджених судом сум без вирішення питання про заміну сторони у виконавчому документі, не має права звернутись до органу виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду (Правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 07.08.2020 у справі №570/2984/13-ц). Доказів заміни стягувача за вищевказаним наказом від 03.02.2020 у справі №910/6231/19 суду не надано, навпаки, представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" та ТОВ «Юридична компанія "Бонус» підтвердили в судовому засідання, що така заміна стягувача не відбувалась.

Судом встановлено, що питання стосовно прав, інтересів та (або) обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" оскаржуваною ухвалою не вирішувалось, права заявника, про які він зазначає в апеляційній скарзі, оскаржуваною ухвалою не порушені. Враховуючи викладене, апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 3 чт. 1 ст. 264 ГПК України.

Крім того, судом проаналізовано подані 30.03.2021 до суду ТОВ "Консалтингова група "Аспект" та ТОВ «Юридична компанія "Бонус» додаткові документи, а саме, акт приймання-передачі документів до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 27.12.2019 №3, фінансову звітність малого підприємства ТОВ "Консалтингова група "Аспект" - баланс на 31.12.2019, звіт про фінансові результати на 2019, квитанція від 31.01.2020 № 2, розшифровка до фінансового звіту за 2019 складових дебіторської та кредиторської заборгованості ТОВ "Консалтингова група "Аспект" від 22.03.2021 № 151 (станом на 01.01.2020), фінансова звітність малого підприємства ТОВ "Консалтингова група "Аспект" - баланс на 31.12.2020, звіт про фінансові результати на 2020, квитанція від 15.02.2021 № 2, розшифровка до фінансового звіту за 2020 складових дебіторської та кредиторської заборгованості від 22.03.2021 №152 (станом на 01.01.2021), повідомлення боржника від 29.12.2019 про укладання договору про відступлення права вимоги від 27.12.2019 №3 з відміткою про вручення, фінансову звітність малого підприємства ТОВ «Юридична компанія "Бонус» - баланс на 31.12.2019, звіт про фінансові результати на 2019, квитанція від 31.01.2020 № 2, розшифровка до фінансового звіту за 2019 складових дебіторської та кредиторської заборгованості ТОВ «Юридична компанія "Бонус» від 23.03.2021 № 121 (станом на 01.01.2020), фінансова звітність малого підприємства ТОВ «Юридична компанія "Бонус» - баланс на 31.12.2020, звіт про фінансові результати на 2020, квитанція від 13.02.2021 №2, розшифровка до фінансового звіту за 2020 складових дебіторської та кредиторської заборгованості ТОВ «Юридична компанія "Бонус» від 22.03.2021 № 151 (станом на 01.01.2020), фінансова звітність малого підприємства ТОВ «Юридична компанія "Бонус» - баланс на 31.12.2020, звіт про фінансові результати на 2020, квитанція від 15.02.2021№ 2, розшифровка до фінансового звіту за 2020 складових дебіторської та кредиторської заборгованості від 23.03.2021 №122 (станом на 01.01.2021).

Судом встановленого, що вказані додаткові документи містять певні суперечності. Так, наприклад, у фінансовій звітності ТОВ «Юридична компанія "Бонус» містяться дані про дебітора ТОВ "Консалтингова група "Аспект" на суму 2 733 143, 47 грн, що відповідає тій сумі, на яку передано ТОВ «Юридична компанія "Бонус» до ТОВ "Консалтингова група "Аспект" право вимоги до боржника. За умовами вищевказаного договору цесії право вимоги на вказану суму передано безоплатно, натомість, сторони цього договору цесії не змогли пояснити в судовому засіданні, чому ТОВ "Консалтингова група "Аспект" є дебітором ТОВ «Юридична компанія «Бонус» саму на суму 2 733 143, 47 грн.

Ані представники ТОВ «Юридична компанія "Бонус», ані боржника не змогли пояснити, з яких причин ініціюючий кредитор та боржник у даній справі при вирішені питання про порушення даної справи не повідомили суд про укладання договору уступки права вимоги (цесії) від 27.12.2019 №3, на який послався скаржник. При цьому, в суд апеляційної інстанції подано повідомлення про відступлення права вимоги, з відміткою про отримання представником боржника 30.12.2019. Але, в судовому засіданні 17.03.2021 на запитання суду представник боржника відповів, що боржник про договір уступки права вимоги (цесії) від 27.12.2019 №3 дізнався лише після порушення даної справи про банкрутство, коли копія цього договору була долучена до матеріалів даної справи.

Обґрунтувати виявлені судом суперечності представники боржника, ТОВ «Юридична компанія "Бонус» та ТОВ "Консалтингова група "Аспект" в судовому засіданні не змогли.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. В даному випадку скаржник такий зв"язок не довів беззаперечно.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001). Судова колегія вважає, що у даному судовому рішенні судом апеляційної інстанції надано достатньо обгрунтовані відповіді на аргументи скаржника та осіб, які підтримали апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект".

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 234, 264 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Аспект" на ухвалу господарського суду міста Києва від 03.02.2020 року у справі №910/638/20

Ухвала апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачені ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст виготовлено 31.03.2021.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

А.А. Верховець