ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2021 Справа № 917/104/21

Суддя Мацко О.С., розглянувши матеріали справи № 917/104/21

за позовною заявою В.о. керівника Полтавської місцевої прокуратури, 36020, м. Полтава, вул. В.Козака,1, в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, 03135, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 14,

до Фізичної особи-підприємця Валенка Миколи Івановича, АДРЕСА_1 ,

про стягнення грошових коштів у сумі 256 161,50 грн.

Секрtетар судового засідання Олефір О.І.

Представники учасників справи:

від прокуратури: Нечволод П.В.

від позивача: Бондаренко Ю.П.

від відповідача: Панченко О.О.

Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 256 161,50 грн. плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортом.

Ухвалою від 02.02.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною, встановлено процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив. Ухвалою від 02.03.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у загальному позовному провадженні, ухвалено розглянути справу з повідомленням сторін, призначено засідання у справі на 18.03.2020р. 17.02.2021р. надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про витребування доказів від відповідача, 19.02.2021р. - клопотання про зупинення провадження у справі; 03.03.2021р. - відповідь на відзив від позивача, 04.03.2021р. - відповідь на відзив від прокуратури та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, заперечення проти витребування доказів, 05.03.2021р. та 11.03.2021р. - заперечення на відповіді на відзив. Крім того, відповідач звернувся до суду з письмовим клопотанням про відкладення розгляду справи 18.03.2021р. у зв"язку з зайнятістю адвоката у іншому судовому процесі.

Ухвалою від 18.03.2021р. відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про витребування доказів та зупинення провадження у справі, розгляд справи відкладено на 01.04.2021р.

У засіданні 01.04.2021р. представники позивача та прокуратури підтримали позовні вимоги, відповідач проти позову заперечував.

Зміст позовних вимог та заперечень проти позову відповідача:

Полтавською місцевою прокуратурою під час вивчення матеріалів перевірки Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області було встановлено, що посадовими особами Управління 11.04.2019р. за результатами здійснення габаритно-вагового контролю автомобілю марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу бокового -Е марки VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 , було зафіксовано перевезення належним відповідачу - ФОП Валенку М.І. - автомобілем вантажу із перевищенням вагових обмежень, встановлених Правилами дорожнього руху , без відповідного дозволу або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів, про що було складено довідку про результати здійснення вагового контролю №029648, акт № 0006588, складено розрахунок плати за проїзд у розмірі 8 485,40 євро. На момент звернення до суду коти не було сплачено.

Акт та розрахунок відповідачем оскаржені не були. Згідно матеріалів Укртансбезпеки у Полтавській області, органом контролю прийнято постанову №092672 від 06.05.2019р. про застосування до Валенка М.І. адміністративно-господарського штрафу за фактом порушення ним вимог законодавства про автомобільний транспорт в частині перевезення вантажу без відповідних дозвільних документів. Штраф сплачено не було. Судом встановлено, що на час розгляду даної справи вказана постанова оскаржується у судовому порядку.

Прокуратура стверджує, що своєчасне неподання до суду органом Державної служби України з безпеки на транспорті позову про стягнення з ФОП Валенка М.І. плати за проїзд автомобільними дорогами належного йому транспортного засобу із перевищенням вагових нормативів, свідчить про неналежне здійснення цим органом владних повноважень, у зв`язку із чим прокурор звернувся з даним позовом до суду. При цьому прокуратура посилається на те, що зверталася до Державної служби з запитом про надання інформації, чи зверталася (має намір звернутися) Служба до суду з позовом щодо стягнення з ФОП Валенка М.І. плати за проїзд (а.с.38); у відповідь листом Укртрансбезпеки №6314/05/15-20 від 14.08.2020р. (а.с.39) останній повідомив, що не звертався до суду з даним позовом, оскільки, на його думку, не має відповідних повноважень.

27.01.2021р. прокуратура повідомила Укртрансбезпеку про представництво інтересів держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті шляхом звернення до суду з позовною заявою до відповідача (лист №35-14, вих..21, а.с.41).

Відповідач проти позову заперечує з наступних підстав:

- ним не було своєчасно отримано довідки №029648 від 11.04.2019р., акту №0006588 від 11.04.2019р., розрахунку плати за проїзд від 11.04.2019р., акту №108983 від 11.04.2019р.; листа Укртрансбезпеки від 18.04.2019р., повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 06.05.2019р., будь-яких документів, що стали підставою для прийняття постанови від 06.05.2019р., постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 06.05.2019р.

- суб"єктом, що перевірявся та щодо якого застосований адміністративно-господарський штраф, був вказаний не ФОП Валенко М.І., а Валенко М.І. ;

- ФОП Валенко М.І. не був ніколи власником вказаного транспортного засобу, який належить Валенку М.І. як фізичній особі;

- відомості про фізичну-особу підприємця Валенка М.І. з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію вважається недійсним, були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 15.02.2013р., і лише 10.06.2020р. до Реєстру були включені відомості про ФОП Валенка М.І.

- Відповідач не був перевізником у даних правовідносинах, оскільки в силу укладеного між ним та ФОП Діхтяренко О.А. договору позики транспортний засіб використовувався останнім (самого договору відповідач не надав, оскільки він був знищений внаслідок пожежі 09.07.2020р.);

- прокуратурою та позивачем при поданні позову умисно не було подано до суду товрно-транспортну накладну, з якої вбачається, хто був перевізником, хоча попередньо (до звернення до суду) прокуратурою дані обставини з"ясовувалися шляхом допиту відповідача, відібрання у нього контактних даних ФОП Діхтяренка О.А.;

- Відповідачу не було відомо про розгляд справи про накладення на нього штрафу 06.05.2019р., внаслідок чого він не мав змоги надати свої заперечення проти складеного акта та довідки від 11.04.2019р., розрахунком плати за проїзд. Вказана постанова оскаржена ним у встановленому порядку до адміністративного суду (справа №440/996/21).

Тож відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та покласти на позивача судові витрати (у т.ч. витрати, пов"язані з наданням правової допомоги у розмірі 8500,00 грн.).

У відповіді на відзив (а.с.131-134) позивач наполягає на тому, що перевірки проводилася у відповідності до вимог законодавства, чинного на момент її проведення, будь-яких доказів того, що перевізником був не відповідач, на час проведення перевірки водієм надано не було; розмір плати визначений у відповідності до Ставок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затв.постановою КМУ від 27.06.2007р. №879.

Прокуратура у відповіді на відзив (а.с.143-149) спростовує твердження відповідача відносно оформлення транспортного засобу на фізичну особу Валенка М.І., а не на ФОП Валенка М.І; стосовно не здійснення відповідачем господарської діяльності на момент перевірки; щодо тверджень, що відповідач не був перевізником під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Перелік доказів, наданих у обґрунтування позовних вимог: направлення на рейдову перевірку №003463 від 08.04.2019р., щотижневий графік проведення рейдових перевірок, сертифікати, довідка №029648 від 11.04.2019р., акт №006588 від 11.04.2019р., розрахунок від 11.04.2019р., Акт №108983 від 11.04.2019р., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу,посвідчення водія, лист від 18.04.2019р. №1069/31/1-19, лист від 18.08.2020р. №12469-20, заява від 0.06.2019р., постанова про застосування штрафу від 06.05.2019р., лист від 06.08.2020р. №35-10056, лист від 14.08.2020р. №6314/05/15-20, лист від 27.01.2021р. №35-914 і ін..

Перелік доказів, наданих відповідачем: адвокатські запити, відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно відповідача, матеріали справи №440/996/21, товарно-транспортна накладна №0000083 від 09.04.2019р., акт по пожежу від 14.01.2021р. і ін..

Стосовно наявності підстав для участі прокуратури у даній справі:

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

На підтвердження обставин наявності підстав для представництва, прокурор надавав лист Укртрансбезпеки у Полтавській області області (вих. № 12469-20 від 18.08.2020р.) відповідно до змісту якого, начальник управління Димкар В., вважаючи, що Укртрансбезпека може звертатися до суду з позовом до юридичної особи виключно у випадках, коли це прямо передбачено законом та з метою виконання покладених на неї завдань, просить розглянути можливість щодо представництва інтересів держави особі Укртраснбезпеки в порядку господарського судочинства (а.с. 31).

03.05.2018 набрали чинності зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №320 до пп. 27 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, відповідно до яких Укртрансбезпека вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Своєчасне неподання до суду органом Державної служби України з безпеки на транспорті позову про стягнення з відповідача плати за проїзд автомобільними дорогами належного йому транспортного засобу із перевищенням вагових нормативів, свідчить про неналежне здійснення цим органом владних повноважень, у зв`язку із чим прокурор звернувся з даним позовом до суду.

Державна служба України з безпеки на транспорті є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах. Отже, маючи відповідні повноваження, визначені ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та пп. 2, 15, 27 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, протягом тривалого часу не вжила належних та ефективних заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з відповідача заборгованості.

Листом від 06.08.2020р. Полтавська місцева прокуратура , з метою встановлення наявності підстав для представництва органами прокуратури інтересів держави в суді, просила повідомити, чи зверталася (має намір) звернутися Укртрансбезпека до суду щодо стягнення з ФОП Валенка М.І. плати за проїзд. Листом від 01.09.2020р. Укртрансбезпека повідомила прокурора про те, що кошти від перевізника на погашення заборгованості не надходили (що є порушенням інтересів держави), водночас вважає, що в неї відсутні повноваження на звернення до суду з відповідним позовом про її стягнення, а також відсутнє фінансування для здійснення витрат, пов`язаних з його пред`явленням, що підтверджує факт нездійснення Управлінням повноважень щодо належного захисту інтересів держави.

Прокурор, керуючись ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», листом від 27.01.2021р. повідомив Державну службу України з безпеки на транспорті, що ним прийнято рішення про представництво у суді інтересів держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді (аналогічний висновок викладений у постанові ВС КГС від 17 березня 2021 року, справа № 904/31/19, і ряді інших).

Судом при розгляді справи встановлено наступне:

11.04.2019р. посадовими особами Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, згідно направлення на перевірку від 08.04.2019р., в пункті габаритно-вагового контролю, що знаходиться на а/д Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв», км 211+920 м, було здійснено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу автомобілю марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу бокового -Е марки VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 . Під час проведення вагового контролю, було виявлено загальне перевищення вагових параметрів. За результатами зважування було складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних параметрів №108883 від 11.04.2019р,, довідка про результати здійснення контролю №029648 від 11.04.2019р та розрахунок від 11.04.2019р.

Під час здійснення контролю було виявлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником транспортного засобу є Валенко М.І .

Заперечення відповідача стосовно того, що власником транспортного засобу є саме Валенко М.І. як фізична особа, а не ФОП Валенко М.І. (відповідач), суд оцінює критично, оскільки чинним законодавством передбачена реєстрація транспортних засобів, що належать фізичним особам-підприємцям, саме за фізичними особами (а не ФОП). Так, згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затв. Постановою КМУ від 07.09.1998р. №1388 (тут та далі - в ред. Станом на момент проведення перевірки) транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

За своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування і порядок визначення таких збитків врегульовано у тому числі Порядком № 879, який є чинним та жодним чином не суперечить положенням Конституції України.

Одним із доводів відповідача є те, що він не був перевізником на час складання Акту перевірки, та вважає що відповідати за виявлене порушення повинен саме перевізник, яким є ФОП Діхтяренко О.А.

Оцінюючи дані заперечення, суд зазначає, що необхідно розрізняти поняття власника та перевізника, оскільки перевізник не обов`язково має транспортний засіб у власності.

Згідно з п. 1 Наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Також, не ототожнюється поняття перевізника із фактичним користувачем транспортного засобу - водієм, який керує ним на час перевірки за трудовою або іншою угодою. Особа - перевізник встановлюється за документами, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, перелік яких визначено ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в ред. станом на час перевірки).

Зокрема, до них відноситься договір про перевезення вантажу, укладання якого передбачено ст. 50 цього Закону, ст. 307 Господарського кодексу України, ст. 909 Цивільного кодексу України та підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо).

Відповідно до п. 11.3. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику (п. 11.5.).

У матеріалах справи наявна одна товарно-транспортна накладна - №ПМЗ0000083 від 09.04.2019р. (надана позивачем), у якій перевізником вказано ФОП "Діхтяренко", вантажовідправник - ТОВ "Кернел -Трейд", вантажоодержувач - ПрАТ "Кернел-Груп".

Відповідно статті 48 Закону, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно ст.49 Закону, водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень

Відповідно до абзацу 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, тимчасовий реєстраційний талон видається сервісним центром МВС за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Згідно з пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом МВС № 379 від 11.08.2010, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Посилання позивача у обґрунтування своєї позиції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові ВС КАС №804/8740/16, не беруться судом до уваги, оскільки, як вбачається з тексту даної постанови, суд досліджував необхідність наявності тимасового реєстраційного талону у водія транспортного засобу, що здійснював пасажирські перевезення та послався на ст.39 Закону №2344-ІІІ, яка не підлягає застосуванню у даному випадку.

Згідно з п. 2.2. Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, відсутність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів інформації щодо належних користувачів вищевказаних транспортних засобів, а також доказів видачі тимчасового реєстраційного талону щодо права користування вищевказаними транспортними засобами іншій особі не може свідчити про відсутність фактичної передачі в користування іншій особі спірних транспортних засобів.

У будь-якому випадку, навіть якщо позивач вважає наявність тимчасового реєстраційного талону обов"язковим - його відсутність могла б слугувати підставою для покладення відповідальності на водія за керування транспортним засобом без передбачених законом документів, проте не дає підстав для ототожнення перевізника з власником транспортного засобу (за наявності інших відомостей у товарно-транспортній накладній) та покладення обов"язку сплати грошових коштів як плати за дорогу на останнього.

Відповідачем не подано суду договору позички транспортного засобу чи оренди з посиланням на те, що внаслідок пожежі, яка сталася в автомобілі відповідача, усі документи були знищені, проте дослідження обставин реальності здійснення господарської операції щодо передачі транспортного засобу зі з"ясуванням того, за яким договором він був переданий, чи були здіснені оплати за користування і т.д., не відноситься до предмету спору у даній справі.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позивач в межах розгляду даних спірних правовідносин не довів, що саме відповідач був перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому, останній не може нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, згідно з положеннями cт. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Оскільки, як встановлено вище, відповідальність за рух без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового транспорту покладається на перевізника, яким у даній справі не є відповідач, а є інша особа (згідно товарно-транспортної накладної), клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну неналежного відповідача, подано не було, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому суд критично ставиться до пояснень позивача стосовно того, що вирішальне значення надається саме відомостям про державну реєстрацію транспортного засобу, що містяться у реєстрі, адже тільки вони носять офіційний характер та є 100-відсотково правдивими, поскільки законодавстом чітко визначено, що плата за користування дорогами покладається саме на перевізника (а не власника транспортного засобу), тож у кожному конкретному випадку слід з"ясовувати, хто був саме перевізником. Позивачем та прокуратурою не надано переконливих пояснень, чому саме суду не слід брати до уваги вищевказану товарно-транспортну накладну (надану самим позивачем) з вказаними у ній відомостями. Той факт, що водій ОСОБА_1 під час перевірки не вказав у акті №108983, що перевізником є не ФОП Валенко М.І., а інша особа, а просто відмовився від його підпису, не змінює висновків суду стосовно неналежності відповідача у даних правовідносинах.

Неоскарження Акту та розрахунку відповідачем у судовому порядку в іншому провадженні не перешкоджає суду надати їм оцінку при розгляді даної справи.

За встановлених вище обставин, суд вважає інші заперечення відповідача та доводи позивача і прокуратури у їх спростування (стосовно відсутності на момент здійснення перевірки у відповідача статусу ФОП, неотримання ним документів, складених за результатами перевірки, неповідомлення про розгляд питання про накладення адміністративного штрафу і ін.) такими, що не мають вирішального значення для даного спору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з приписів ст.129 ГПК України, згідно яких судові витрати, пов"язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Судом встановлено, що разом з першою заявою по суті спору відповідачем зроблено заяву про розподіл судових витрат, у т.ч. витрат на професійну правову допомогу у розмірі 8500,00 грн, та подано до суду: договір №02-04/02/21 від 04.02.2021р. про надання правничої допомоги, Акт приймання-передачі наданої правової допомоги згідно договору від 12.02.2021р., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, рахунок №08/21 від 04.02.21р., платіжне доручення №244 від 04.02.2021р., посвідчення адвоката України, пізніше до матеріалів справи додано платіжне доручення №281 від 23.02.2021р. (всього надано доказів про сплату 8 500,00 грн.).

Згідно домовленості адвоката з клієнтом, розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, за годину роботи становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, але не більше 8500,00 грн. За детальним описом робіт (а.с.108), всього адвокатом витрачено 16 годин, розмір компенсації - 8500,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 1312 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 Господарського процесуального кодексу України та у ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на приписи ст. 15 Господарського процесуального кодексу України при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи те, що у матеріалах справи наявні докази сплати відповідачем адвокату всієї суми гонорару, а також встановивши співмірність розміру витрат з наданими послугами, з огляду на відстутність клопотань про зменшення розміру судових витрат, суд вважає за необхідне покласти витрати відповідача на правничу професійну допомогу в сумі 8500,00 грн. на позивача.

Керуючись ст.ст.129,238-240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позовних вимог.

2. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (пр..Перемоги, буд.14, м.Київ, 03135, ід.код 39816845) на користь Фізичної особи-підприємця Валенка Миколи Івановича ( АДРЕСА_2 ) 8500,00 грн. витрат на правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 05.04.2021р.

Суддя О.С.Мацко