ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" квітня 2021 р. Справа№ 910/15814/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Майданевича А.Г.
суддів: Гаврилюка О.М.
Коротун О.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 (повний текст рішення підписано 17.12.2020)
у справі №910/15814/20 (суддя Пінчук В.І.)
за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю Військсервіс - Волонтер
про стягнення 68 282,25 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Міністерство оборони України (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Військсервіс - Волонтер (далі відповідач) про стягнення 68 282,25 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на порушення відповідачем умов договору №286/2/18/173 від 29.12.2018, що підтверджується складеними актами від 15.08.2019 №350/139/2198 та від 13.01.2019, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції у розмірі 68 282,25 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №910/15814/20 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав, що позивач звернувся з позовом до суду лише у жовтні 2020, тобто після спливу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі № 910/15814/20 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин в частині задоволення зустрічного позову, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Скаржник стверджує, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2021 справу № 910/15814/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Коротун О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2021 у справі №910/15814/20 апеляційну скаргу Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 залишено без руху.
28.01.2021 представником Міністерства оборони України подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази доплати судового збору на суму 3 153 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 поновлено Міністерству оборони України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі № 910/15814/20, відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.12.2018 між Міністерством оборони України (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю Військсервіс - Волонтер (виконавцем) укладений договір №286/2/18/173 про закупівлю послуги з організації харчування (55320000-9) (послуги з харчування (годування), забезпечення продуктами харчування особового складу (штатних тварин) військових частин (установ) Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах у зонах відповідальності оперативних командувань за місцем постійної дислокації) (далі договір).
Відповідно до пункту 2.1 договору виконавець зобов`язується у 2019 надати Міністерству оборони України послуги з організації харчування (55320000-9) (послуги з харчування (годування), забезпечення продуктами харчування особового складу (штатних тварин) військових частин (установ) Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах у зонах відповідальності оперативних командувань за місцем постійної дислокації), зазначені у специфікації до договору, освіження продовольства, а замовник - прийняти послуги та оплатити у строки та за цінами, згідно з положеннями договору.
Згідно з пунктом 3.1 договору якісні та кількісні показники послуг, порядок їх надання повинні відповідати вимогам законодавства України, що регулює питання у цій сфері.
Пунктом 3.3 договору встановлено, що харчові продукти, які використовуються виконавцем для надання послуг за цим договором повинні відповідати вимогам чинних стандартів для харчових продуктів: ДСТУ, ГОСТ, ГСТУ, СОУ, ТУ У та ТУ, розробленими та затвердженими Міністерством оборони України, які зареєстровані установленим порядком відповідно до чинного законодавства.
Ціна договору становить 275029887,10 грн. (п. 4.1 договору).
Послуги надаються особовому складу військових частин, зазначених у пунктах 2.2 та 2.3 цього договору в межах дислокації військових частин, а також особовому складу військових частин, що прикріплені на продовольче забезпечення та іншим особам, які мають право на забезпечення харчуванням у стаціонарних та польових умовах та годування штатних тварин, згідно із затвердженими Кабінетом Міністрів України нормами харчування та вимогами законодавства України. Послуги можуть надаватися в інших місцях, які встановлюються представником замовника відповідно до свого розпорядку дня та специфіки завдань, які виконуються військовою частиною (пункт 6.4 договору).
Відповідно до п. 6.4.1 договору обсяги послуг щодо забезпечення харчуванням визначає представник замовника шляхом подачі виконавцю заявки на приготування їжі, на необхідну кількість осіб, за кожною нормою харчування (годування) у розрізі асортименту харчових продуктів на підставі розкладок продуктів, додаткових норм і додаткових продуктів щодоби до 18.00 дня, що передує дню отримання послуг у двох примірниках. Перший - залишається у представника виконавця, другий - в їдальні та повертається представнику замовника наступного дня.
Пунктом 6.4.2 договору передбачено, що обсяги послуг щодо забезпечення харчовими продуктами визначає представник замовника шляхом подачі виконавцю щодекадно шостого, шістнадцятого та двадцять шостого числа кожного місяця, до дванадцятої години, заявки на харчові продукти у розрізі асортименту харчових продуктів за кожною нормою харчування (годування).
На підставі акту про порушення договірних зобов`язань замовником оформляється претензія та направляється в установленому порядку виконавцю (п. 6.17.3 договору).
У разі виявлення порушень договірних зобов`язань, виконавець сплачує замовнику штраф за кожен встановлений та зафіксований випадок розмірі 20% від вартості наданої послуги, відповідно до акту приймання наданих послуг з харчування на день виявлення порушення щодо використання виконавцем під час надання послуги з харчування харчових продуктів, які є небезпечними та з порушенням маркування (абз. 4 підпункту 8.2.1 договору).
Згідно із абзацом 3 підпункту 8.2.2 договору у разі виявлення порушень договірних зобов`язань щодо не доведення встановлених норм харчування (заміни одних продуктів на інші без письмового дозволу представника замовника), виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 20% вартості наданих послуг за окремими прийомами їжі за кожний встановлений та зафіксований випадок.
При порушенні умов цього договору, при порушенні санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні, продовольчого складу, овочесховища з урахуванням прийому-передачі рухомого та нерухомого майна, технологічного (немеханічного, механічного, теплового), холодильного обладнання та при виявленні факту неякісного миття посуду, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за кожний встановлений та зафіксований випадок (абзац 4 підпункту 8.2.2 договору).
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2019 (п. 11.1 договору).
04.02.2019 за №286/6/794 та 01.10.2019 за №286/6/6158 позивач звернувся до відповідача із претензіями про сплату штрафу у розмірі 68 282,25 у зв`язку з порушенням умов договору №286/2/18/173 від 29.12.2018 щодо наданих послуг. Проте, вказані претензії були залишені відповідачем без задоволення.
Спір у справі виник у зв`язку з несплатою відповідачем нарахованих штрафних санкцій у розмірі 68 282,25 грн. нарахованих за порушення умов договору №286/2/18/173 від 29.12.2018

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно із статтею 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору відповідач надав позивачу послуги із забезпечення харчуванням особового складу військових частин, що підтверджується: зведеним актом №3/0593 приймання наданих послуг із харчування з 11 січня по 20 січня 2019 року (включно); актом №3/03 приймання наданих послуг щодо забезпечення харчування від 13.01.2019; зведеним актом №51/2656 приймання наданих послуг із харчування з 11 серпня по 20 лютого 2019 (включно); актом №4 приймання наданих послуг щодо забезпечення харчування від 14.08.2019.
Однак, 13.01.2019 та 15.08.2019 під час здійснення контрольних заходів з перевірки окремих питань щодо організації харчування, умов зберігання, безпечності і якості харчових продуктів, плану освіження запасів продовольства у ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 комісією у складі представників відповідних військових частин та представника відповідача були виявлені порушення відповідачем зобов`язань договору № 286/2/18/173 від 29.12.2018.
Так, при наданні послуг з харчування 13.01.2019 року у ВЧ НОМЕР_1 виявлено порушення умов зазначеного договору, про що свідчить акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання ТОВ Військсервіс-Волонтер у ВЧ НОМЕР_1 станом на 13.01.2019, а саме:
всупереч вимогам пунктів 3.1 та 3.3 договору виявлено небезпечні харчові продукти (без відповідних документів, з відсутнім маркуванням, продовольство уражене амбарними шкідниками);
порушення санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні, продовольчого складу, овочесховища з урахуванням прийому-передачі рухомого та нерухомого майна, технологічного (немеханічного, механічного, теплового), холодильного обладнання.
Також, при наданні послуг з харчування 14.08.2018 у ВЧ НОМЕР_2 виявлено порушення умов договору, про що свідчить акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктом господарювання (до акта приймання послуг від 14.08.2019 №4 у ВЧ А2656) №350/139/2198 від 15.08.2019, а саме:
не доведення встановлених норм харчування до особового складу (14.08.2019- обід);
всупереч вимогам підпункту пунктів 3.1 та 3.3 договору виявлено небезпечні харчові продукти (з відсутніми протоколами випробувань, з відсутністю маси нетто, без відповідних документів, з відсутнім маркуванням, з вичерпаним строком придатності);
порушення санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні, продовольчого складу, овочесховища з урахуванням прийому-передачі рухомого та нерухомого майна, технологічного (немеханічного, механічного, теплового), холодильного обладнання.
За вказані порушення, на підставі пунктів 8.2.1, 8.2.2 договору, позивач нарахував відповідачу штраф у загальному розмірі 68 282,25 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що позивачем не надано доказів порушення договірного зобов`язання з організації харчування, а підписані обома сторонами акти приймання-передачі послуг за договором №286/2/18/173 від 29.12.2018 свідчать про обставини належного виконання зобов`язання постачальником.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами відповідача та зазначає, що контрольні заходи за виконанням ТОВ Військсервіс-Волонтер зобов`язань з організації харчування особового складу замовника були проведені за участю представників обох сторін, у тому числі представника відповідача, за результатами чого були зафіксовані порушення договору з боку виконавця.
Колегія суддів зазначає, що акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктами господарювання (до акта приймання послуг від 14.08.2019 №4 у ВЧ А2656) №350/139/2198 від 15.08.2019 підписаний головою комісії, членами комісії, командиром ВЧ НОМЕР_2 . Представник ТОВ Військсервіс-Волонтер вказаний акт не підписав. В акті міститься примітка представника ТОВ Військсервіс-Волонтер про те, що з актом не згоден та заперечення будуть надані у встановлений законодавством термін.
Проте, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що відповідач не надав докази направлення позивачу заперечення на акт №350/139/2198 від 15.08.2019.
Крім того, суд апеляційної інстанції вказує, що акт про порушення договірних зобов`язань суб`єктам господарювання ТОВ Військсервіс-Волонтер у ВЧ НОМЕР_1 станом на 13.01.2019 також не підписаний представником відповідача. Підпис про відмову в ознайомлені та підпису акту представником ТОВ Військсервіс-Волонтер засвідчено представниками Міністерства оборони України (членами комісії).
Відповідно до пункту 6.17.2 договору будь-які контрольні заходи здійснюються представниками замовника, в обов`язковій присутності представника виконавця, в разі відсутності представника виконавця та/або його відмови - комісійно (у складі не менше трьох осіб представника замовника).
Результати проведення контрольних заходів оформлюються актом контролю, який складається в довільній формі, та підписується представником замовника, що здійснював перевірку, та представником виконавця, а у разі його відсутності або відмови - членами комісії. У разі відмови представника виконавця підписувати акт контролю, цей факт фіксується підписами членів комісії, після чого акт контролю, надсилається замовнику. Акт контролю подається посадовій особі, яка призначила її проведення, для прийняття відповідного рішення.
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини та враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено господарське зобов`язання.
Згідно із статтею 611 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частинами 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 Цивільного кодексу України).
Сторони в абзацом 4 підпункту 8.2.1 договору встановили, що у разі виявлення порушень договірних зобов`язань, виконавець сплачує замовнику штраф за кожен встановлений та зафіксований випадок розмірі 20% від вартості наданої послуги, відповідно до акту приймання наданих послуг з харчування на день виявлення порушення щодо використання виконавцем під час надання послуги з харчування харчових продуктів, які є небезпечними та з порушенням маркування.
Згідно із абзацом 3 підпункту 8.2.2 договору у разі виявлення порушень договірних зобов`язань щодо не доведення встановлених норм харчування (заміни одних продуктів на інші без письмового дозволу представника замовника), виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 20% вартості наданих послуг за окремими прийомами їжі за кожний встановлений та зафіксований випадок.
При порушенні умов цього договору, при порушенні санітарних норм і правил утримання приміщень їдальні, продовольчого складу, овочесховища з урахуванням прийому-передачі рухомого та нерухомого майна, технологічного (немеханічного, механічного, теплового), холодильного обладнання та при виявленні факту неякісного миття посуду, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за кожний встановлений та зафіксований випадок (абзац 4 підпункту 8.2.2 договору).
Зважаючи на наведені приписи закону та умови договору, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення штрафу за актом про порушення договірних зобов`язань суб`єктам господарювання ТОВ Військсервіс-Волонтер у ВЧ НОМЕР_1 станом на 13.01.2019 у розмірі 44 534,22 грн. та актом про порушення договірних зобов`язань суб`єктами господарювання (до акта приймання послуг від 14.08.2019 №4 у ВЧ А2656) №350/139/2198 від 15.08.2019 у сумі 23 748,03 грн. є обґрунтованими.
У той же час, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявив про сплив строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій за порушення зобов`язання.
Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Згідно з частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Перебіг строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (частина 2 статті 258 Цивільного кодексу України).
Таким чином, оскільки нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.
Аналогічна позиція наведена в постановах Верховного Суду від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі № 916/612/19.
У даному випадку, за порушення зобов`язань зафіксованих у актах перевірки від 13.01.2019 строк пред`явлення вимоги про стягнення - до 13.01.2020 та від 15.08.2019 №350/139/2198 строк пред`явлення вимоги про стягнення - до 15.08.2020.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо строку позовної давності зі стягнення штрафних санкцій, були продовжені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" з 02.04.2020 на строк дії карантину.
Отже, зважаючи на те, що з даним позовом Міністерство оборони України звернулось 16.10.2020 та те, що з 02.04.2020 строк позовної давності у зв`язку з карантином був продовжений, штраф, нарахований за порушення зобов`язань, зазначений у акті від 13.01.2019 стягненню не підлягає у зв`язку із пропуском строку позовної даності. Відтак, в цій частині рішення є законним та обґрунтованим.
Щодо позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 23 748,03 грн. нарахованих відповідно до акту від 15.08.2019 №350/139/2198, колегія суддів дійшла висновку, що позов в цій частині пред`явлений у межах спеціальної позовної давності, з урахуванням продовження з 02.04.2020 строку позовної давності у зв`язку з карантином.
Апеляційний господарський суд, перевіривши нараховані позивачем штрафні санкції відповідно до акту від 15.08.2019 №350/139/2198, дійшов висновку, що сума штрафних санкцій у розмірі 23 748,03 грн. є арифметично правильною.
Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі 23 748,03 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог у розмірі 23 748,03 грн. нарахованих позивачем штрафних санкцій відповідно до акту від 15.08.2019 №350/139/2198. Відтак, рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Згідно з частинами 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
На переконання колегії суддів, рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №910/15814/20 слід скасувати частково, позовні вимоги Міністерства оборони України підлягають частковому задоволенню, з урахуванням встановлених обставин, викладених у цій постанові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.
Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №910/15814/20 підлягає частковому задоволенню. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №910/15814/20 слід скасувати частково. Позовні вимоги Міністерства оборони України підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 129, 240, 269, 275, 276, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №910/15814/20 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 у справі №910/15814/20 скасувати частково, викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції.
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Військсервіс-Волонтер» (04116, м. Київ, вул. Маршала Рибалка, 10/8, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр.-т Повітрофлотський, 6, ) 23 748 (двадцять три тисячі сімсот сорок вісім) грн. 03 коп. штрафних санкцій, 731 (сімсот тридцять одну) грн. 06 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви, 1 096 (одну тисячу дев`яносто шість) грн. 59 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Видати наказ.
Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи №910/15814/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун