ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2021 р. Справа №921/568/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Гриців В.М. (головуючий), Зварич О.В., Якімець Г.Г.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" на рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року (суддя Хома С.О., повний текст рішення складено 24.12.2020) у справі № 921/568/20 за позовом Приватного підприємства "Анастасія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" про стягнення 296 597,07 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року до Господарського суду Тернопільської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Анастасія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» про стягнення 285707,01 грн заборгованості за поставлений товар, 10890,06 грн пені за несвоєчасну оплату товару.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач несвоєчасно провів оплату вартості відповідної партії товару згідно договору купівлі-продажу №63/17 від 01 лютого 2017 року, чим спричинив виникнення заборгованості в розмірі 285 707,01 грн. Пеня в сумі 10890,06 грн нарахована на підставі п.6.2. договору. Правовою підставою вимог позивач називає положення ст. 655, 656, 692, 526 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позов не заперечив факт отримання товару на суму основної заборгованості, однак вважає, що заявлена до стягнення сума пені підлягає зменшенню з посиланням на ст. 233 ГК України, ч.3 ст. 551 ЦК України.

Господарський суд Тернопільської області рішенням від 14 грудня 2020 року у справі №921/568/20 позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «Агробізнес» на користь ПП «Анастасія» 255 707,01 грн боргу та 10 841,87 грн пені. У частині позовних вимог щодо стягнення 30 000 грн боргу провадження у справі закрив.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення 255 707,01 грн основного боргу за договором купівлі-продажу від 01 лютого 2017 року №63/17. Щодо стягнення 30 000, 00 грн боргу, провадження у справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, з посилання на відсутність предмету спору в зв`язку з оплатою відповідачем боргу під час розгляду справи.

Щодо стягнення 10890,06 грн пені, то місцевий господарський суд керувався положеннями п. 1, п.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ч.6 ст. 231 ГК України та п.6.2. договору, перевірив правильність нарахування пені і встановив, що обґрунтованою є сума 10841,87 грн пені.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» (відповідач) просить змінити рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі № 921/568/20, а саме: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» 235 707,01 грн заборгованості за договором купівлі-продажу №63/17 від 01 лютого 2017 року, 10841,87 грн пені та 2 224,81 грн судового збору; повернути з державного бюджету Приватному підприємству «Анастасія» 50% судового збору, сплаченого при поданні позову; провадження у справі №921/568/20 в частині стягнення 20 000 грн основного боргу закрити у відповідності до ст. 231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Вважає, що оскаржене прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи. При винесенні рішення суд урахував часткову оплату боргу відповідачем згідно платіжних доручень №Ф1948 від 06.11.2020, №Ф2074 від 24.11.2020. Однак внаслідок, зокрема, неналежного виконання позивачем своїх прав та обов`язків, неподання заяви про зменшення розміру позовних вимог, суд стягнув заборгованість щодо якої на дату винесення рішення був відсутній спір (в частині стягнення 20 000 грн, які відповідач сплатив позивачу згідно платіжного доручення №2214 від 11.12.2020). З урахуванням положень ст. 191, 123, 129, 130 ГПК України, ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та обставин справи, а саме визнання позову відповідачем, суд в супереч ч.1 ст. 130 ГПК України стягнув судовий збір із відповідача в обсязі пропорційно до задоволених вимог без вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Приватне підприємство «Анастасія» (позивач) у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що відповідач мав реальну можливість довести суду про зменшення суми основного боргу, який частково погасив третім перерахуванням, однак, процесуальним правом не скористався. При цьому також вказує, що відповідач при майбутньому виконанні рішенні суду не позбавлений можливості надати виконавцю підтвердження про часткове виконання такого або ж виконати таке добровільно за мінусом часткового перерахування. Відповідно до цього, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Агробізнес», а рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі №921/568/21 залишити без змін.

Західний апеляційний господарський суд (головуючий суддя Гриців В.М., суддя Дубник О.П., суддя Зварич О.В.):

- ухвалою від 01 лютого 2021 року відкрив провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" на рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі № 921/568/20;

- ухвалою від 11 лютого 2021 року призначив розгляд справи на 25 березня 2021 року і вказав, що участь у судовому засіданні не є обов`язковою.

У зв`язку із смертю судді Дубник О.П. проведено автоматизовану заміну складу суду для розгляду апеляційної скарги (вх. №01-05/381/21) у справі №921/568/20 визначено склад колегії: головуючий суддя Гриців В.М., суддя Зварич О.В., суддя Якімець Г.Г.

Крім цього, 25 лютого 2021 року на електронну адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» адвоката Бойчука В.І. надійшло клопотання відкласти розгляд справи у зв`язку із його зайнятістю 25 лютого 2021 року о 12 год. 00 хв. у засіданні Тернопільського міськрайонного суду у справі № 921/568/20, відсутності можливості забезпечити явку іншого уповноваженого представника з метою надання сторонам права реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі представника у судовому засіданні з метою повного, усестороннього і всебічного дослідження всіх обставин справ.

З урахуванням наведеного суд констатує, що у цій справі (№ 921/568/20) судове засідання призначене на 25 березня 2021 року, про що відповідач повідомлений, відповідно зайнятість представника в іншому судовому засіданні 25 лютого 2021 року не є причиною неможливості брати участь в судовому засіданні у цій справі, у тому числі в режимі відеоконференції.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.(ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. (ч.3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.(ч.4). У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Агробізнес» належить відмовити з таких підстав.

Обставини справи.

01 лютого 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» та Приватне підприємство «Анастасія» уклали договір купівлі-продажу №63/17 (а.с.12), згідно з п.1.1. якого постачальник зобов`язується поставити, відпустити , а покупець прийняти та оплатити товар в терміни, зазначений в договорі, або в рахунку-фактурі, накладній, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Предметом поставки є товар, зазначений в рахунку-фактурі (п.1.2 договору).

У п.2.5. договору визначено, що при простроченні оплати будь-якої партії товару відпуск товару може бути припинено. При систематичному простроченні оплати постачальник вправі відпускати товар лише на умовах попередньої оплати, або ж розірвати договір в односторонньому порядку.

Право власності на поставлену партію товарів переходить від постачальника до покупця з моменту передачі партії товарів покупцю за накладними (п.2.6 договору).

Згідно з п.3.1. договору поставка товару продавцем провадиться по узгодженим між продавцем та покупцем цінами, зазначеними у накладних, що додаються до договору та є невід`ємною частиною .

Пунктом 3.2. договору передбачено, що термін оплати за поставлений товар становить не більше 14 календарних днів з дня одержання товару, згідно накладних, податкових накладних, товаротранспортних документів.

Загальна сума договору складає суму продукції поставлену покупцю за всіма накладними підписаними сторонами, які складають невід`ємну частину договору.

Згідно з п.5 договору, такий набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2017 року у частині постачання, а в частині розрахунків до повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку, якщо жодна із сторін до закінчення терміну не заявлялись про розірвання договору, він вважається продовженим на тих самих умовах на кожний наступний рік.

Пунктом 6.2. договору (з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей) встановлено, що у випадку порушення строків розрахунків, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця пеню у розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення .

На виконання договору купівлі-продажу №63/17 позивач поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на загальну суму 285 707,01 грн, згідно видаткових накладних (а.с.14-19): №РН-0001235 від 12.12.2019 на суму 23 936,51 грн, №РН-0001245 від 17.12.2019 на суму 22960,00 грн, №РН-0000003 від 03.01.2020 на суму 51 675,50 грн, №РН-0000036 від 15.01.2020 на суму 880,00 грн, №РН-0000059 від 24.01.2020 на суму 53 946,00 грн, №РН-0000196 від 27.02.2020 на суму 55145,00 грн, №РН-0000222 від 04.03.2020 на суму 7121,00 грн, №РН-0000229 від 05.03.2020 на суму 28 408,00 грн, №РН-0000333 від 08.04.2020 на суму 16 625,00 грн, №РН-0000346 від 13.04.2020 на суму 23920,00 грн, №РН-0000464 від 14.05.2020 на суму 1090,00 грн.

На дату подання позову, заборгованість відповідача за договором купівлі-продажу №63/17 згідно актів звірки взаємних розрахунків від 03.06.2020, від 14.07.2020 становила 285 707,01 грн (а.с.19 «зворот», 20).

Також, у поданому місцевому господарському суду 22 вересня 2020 року відзиві на позов відповідач вказав, що не заперечує факт отримання товару за доданими до позовної накладними та суму основної заборгованості, однак вважає, що сума пені підлягає зменшенню. (а.с.75-79).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав докази сплати позивачу частину заборгованої суми, а саме: платіжне доручення №Ф1948 від 06.11.2020 - 10 000,00 грн; платіжне доручення №Ф2074 від 24.11.2020 - 20 000,00 грн. (а.с.119, 135).

Суд апеляційної інстанції у встановлених статтею 269 ГПК України межах переглядає справу №921/568/20 за позовом Приватного підприємства "Анастасія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" на рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року.

За приписами частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. (ч.1). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч.2). Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ч.3).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). (ч.1 ст.530 ЦК України).

За визначенням статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

З обставин справи видно, що на виконання укладеного сторонами 01 лютого 2017 року договору купівлі-продажу №63/17 позивач у грудні 2019 року та у січні, лютому, березні, квітні і травні 2020 року поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на загальну суму 285 707,01 грн. До дати подання позову (25 серпня 2020 року) названа сума не була оплачена, що підтверджує й відповідач у відзиві на позов, поданому місцевому господарському суду 22 вересня 2020 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач сплатив позивачу частину заборгованої суми, а саме: платіжним дорученням №Ф1948 від 06.11.2020 - 10 000,00 грн, про що повідомив суд у клопотанні, поданому суду 09.11.2020 (а.с.118-120); платіжним дорученням №Ф2074 від 24.11.2020 - 20 000,00 грн, про що повідомив суд у клопотанні, поданому суду 25.11.2020 (а.с.134-135).

Цю сплачену суму (30 000,00 грн) суд першої інстанції урахував при прийнятті оскарженого рішення відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України закрив провадження у частині позовних вимог про стягнення 30 000 грн боргу.

Суд апеляційної інстанції констатує, що місцевий господарський суд 04 вересня 2020 року відкрив провадження у справі провадження у справі №921/568/20; неодноразово відкладав підготовче провадження, продовжив строк підготовчого провадження. У судовому засіданні 25 листопада 2020 року з участю представника відповідача Господарський суд Тернопільської області оголосив перерву до 14 грудня 2020 року о11:00 год. Також, ухвалу від 25 листопада 2020 року у справі №921/568/20 суд надіслав сторонам, що підтверджено повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.138-141).

У судове засідання 14 грудня 2020 року представники сторін не прибули, а Господарський суд Тернопільської області ухвалив рішення виходячи із наявних у матеріалах справи доказів. Зокрема, суму боргу 255 707,01 грн суд визначив, як різницю заборгованої суми 285 707,01 грн і 30 000,00 грн сплачених платіжними дорученнями №Ф1948 від 06.11.2020 і №Ф2074 від 24.11.2020.

Інших доказів оплати заборгованої суми чи її частини у матеріалах справи №921/568/20 немає.

Заява позивача «про стан позовних вимог та інше» надійшла до суду першої інстанції 15 грудня 2020 року, після ухвалення оскарженого рішення (14 грудня 2020 року). При цьому за своїм змістом ця заява суперечлива і не відповідає наявним у справі доказам.

Так, до апеляційної скарги відповідач додав копію платіжного доручення № Ф2214 від 11 грудня 2020 року про оплату позивачу 20 000,00 грн за договором №63/17 від 01 лютого 2017 року. Цей доказ відповідач повинен був подати Господарському суду Тернопільської області до прийняття рішення у судовому засіданні 14 грудня 2020 року, адже був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте не подав, а також не назвав і не надав доказів неможливості подання платіжного доручення №Ф2214 від 11 грудня 2020 року до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Тому виходячи із приписів частини 3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не має законних підстав прийняти платіжне доручення №Ф2214 від 11 грудня 2020 року.

Викладене спростовує доводи апеляційної скарги про незаконність рішення Господарського Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі №921/568/20 в частині стягнення 255 707,01 грн боргу.

Стягнення ж 10 841,87 грн пені відповідач не тільки не заперечує, а й підтверджує вимогою апеляційної скарги.

Згідно з статтею 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. (ч.1). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. (ч.2). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.(ч.3). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.(ч.4).

Як визначено статтею 14 ГПК України, диспозитивність господарського судочинства полягає в тому, що:

1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

2. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 2 статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані, зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

За приписами статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч.1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. (ч.2). Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. (ч.3). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.(ч.5). Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.(ч.6).

За наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд об`єктивно і неупереджено здійснював розгляд справи №921/568/20, у тому числі сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; вживав заходів для виконання учасниками судового процесу їхніх обов`язків. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у цій справі ухвалене з дотриманням приписів статті 236 ГПК України.

Водночас при виконанні рішення Господарського Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі №921/568/20 належить урахувати платіжне доручення № Ф2214 від 11 грудня 2020 року про оплату відповідачем 20 000,00 грн за договором купівлі-продажу №63/17 від 01 лютого 2017 року.

Щодо судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що оскільки він (відповідач) визнав позов і сплатив частину стягуваної суми, то суд першої інстанції розподілив судовий збір без вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як це передбачено частиною першою статті 130 ГПК України.

Так, частиною першою статті 130 ГПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Проте, для вирішення судом питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору не достатньо самого лише визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Як вже зазначено вище, Господарський суд Тернопільської області розглянув спір по суті і частково задовольнив позов - присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 255 707,01 грн боргу і 10 841,87 грн пені. При цьому вирішуючи питання розподілу судового збору за результатами розгляду справи №921/568/20, суд урахував часткову сплату відповідачем під час розгляду спору заборгованої суми (30 000,00 грн), перерахував суму пені і поклав судовий збір на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Такий розподіл судового збору відповідає приписам пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України про те, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі №921/568/20 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, законні підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" відсутні.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 ГПК України, суд ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 грудня 2020 року у справі №921/568/20 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробізнес».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.

Головуючий суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Зварич

Суддя Г.Г.Якімець