РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2021Справа № 910/396/21

За позовом Державної митної служби України (м. Київ)

до Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр" (м. Київ)

про стягнення 60.810,00 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна митна служба України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр" про стягнення 60.810,00 грн надмірно сплачених коштів за надані послуги перевезення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Державна митна служба України вказує, що нею здійснено оплату послуг за Договором № 1 від 20.01.20. за перевезення вантажу в сумі 197.000,00 грн, проте, актом ревізії Державної аудиторської служби України встановлено переплату за фактично надані послуги з перевезення вантажу на суму 60.810,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.21. відкрито провадження у справі № 910/396/21, постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

16.02.21. відповідачем подано письмовий відзив на позов, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

20.01.20. між відповідачем (Виконавець) та позивачем (Замовник) було укладено Договір № 1 про надання комплексу послуг щодо перевезення (переміщення) вантажу (далі - Договір), за умовами якого (п. 2.1 Виконавець зобов`язується надавати Замовнику комплекс послуг згідно умов Договору та заявки Замовника за кодом ДК 021:20-3 «Прокат вантажних транспортних засобів з водієм для перевезення товарів» (Послуги перевезення вантажів).

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 10.1 з моменту його підписання сторонами і скріплення їх печатками та діє до 31.12.20., але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань, взятих сторонами за Договором. Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони домовились, що умови Договору розповсюджуються на відносини за надані послуги, що виникли між сторонами з 08.01.20.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором перевезення.

Як передбачено ч. 1 ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 5 ст. 307 ГК України визначено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Для надання чи організації комплексу послуг Замовник подає Виконавцю заявку, схему розстановки вантажу (за домовленістю), товарно-транспортну накладну, а також інші документи, що є необхідними для надання послуг по Договору (п. 2.3 Договору).

Відповідно до п. 2.2 Договору Замовник зобов`язується сплачувати Виконавцю за надання/організацію послуг плату в розмірі й на умовах, передбачених п. 4 Договору, Специфікації до Договору, якщо інше не обумовлено сторонами в додаткових угодах.

Ціна Договору становить 197.000,00 грн з ПДВ (п. 4.1 Договору).

У відповідності до Специфікації послуг (додаток № 1 до Договору), загальна сума за Договором становить 197.000,00 грн.

Згідно з п. 4.5 Договору розрахунки за ним проводяться на підставі Акту приймання-передачі наданих послуг протягом 10 банківських днів з дня надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок Замовника на зазначені цілі.

Між сторонами було підписано та скріплено печатками без зауважень і заперечень Акт № 194 приймання-передачі наданих послуг від 11.02.20. по Договору, відповідно до якого Виконавець надав послуги в повному обсязі, якісно та в строк, а Замовник прийняв послуги та зобов`язався сплатити їх вартість в повному обсязі та в термін, передбачений Договором.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у позивача будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання відповідачем прийнятих за Договором зобов`язань з перевезення вантажів на суму 197.000,00 грн.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлений позивачем Акт є належним доказом виконання відповідачем для позивача зобов`язань з перевезення за Договором, а отже виконання відповідачем своїх зобов`язань з перевезення на суму 197.000,00 грн здійснено в межах Договору та належним чином.

На підставі означеного акту та відповідно до умов Договору позивач сплатив відповідачу 197.000,00 грн платіжним дорученням № 10 від 11.02.20.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Державна митна служба України вказує, що нею здійснено оплату послуг за Договором № 1 від 20.01.20. за перевезення вантажу в сумі 197.000,00 грн, проте, актом ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.20. № 08-21-12 встановлено переплату за фактично надані послуги з перевезення вантажу на суму 60.810,00 грн.

Саме на підставі означеного акту ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.20. № 08-21-12 позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» встановлено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Однак, виявлені внутрішньою ревізією порушення не впливають на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати.

Таким чином, акт ревізії лише фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Зазначений акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт.

Акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може обмежувати права та обов`язки сторін з приводу виконання зобов`язань за договором і змінювати їх умови; не є належним доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором; не доводить протиправності поведінки відповідача (не виконання чи неналежне виконання ним своїх обов`язків за договором).

Як вказує позивач, у позовній заяві заявлена до стягнення сума виявлена тільки на підставі акту ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.20. № 08-21-12.

Однак, враховуючи викладене, Акт ревізії для суду не є обов`язковим і оцінюється на підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. ст. 76, 77 ГПК України).

Самого акту ревізії Державної аудиторської служби України від 18.08.20. № 08-21-12 чи витягу з нього, на який Державна митна служба України посилається як на підставу своїх вимог, позивачем до матеріалів справи не подано.

При цьому, за висновками суду, викладеними вище, представлений позивачем Акт № 194 приймання-передачі наданих послуг від 11.02.20. по Договору є належним доказом виконання відповідачем для позивача зобов`язань з перевезення за Договором, а отже виконання відповідачем своїх зобов`язань з перевезення на суму 197.000,00 грн здійснено в межах Договору та належним чином.

Отже, позивачем не доведено, а судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на що суд відмовляє в позові.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до приписів ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко