ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.03.2021 Справа № 920/68/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи №920/68/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Горобина" (40034, м. Суми, вул. Героїв Крут, буд. 29, ),

до відповідача Фізичної особи-підприємця Амельченко Людмили Петрівни ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ),

про стягнення 63382,81 грн.

установив:

21.01.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 63382,81 грн, що складається з основної заборгованості - 52232,52 грн, пені - 3693,48 грн, інфляційних - 1331,98 грн, 3% річних - 901,58 грн, штрафу у розмірі 10% - 5223,25 грн, та окремо судових витрат. Також позивачем в позовній заяві заявлене клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 26.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 920/68/21 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, задовольнивши клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження; встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи.

Відповідач відзиву на позов не подав, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та роздруківки із сайту https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html за трекномером 949 про розгляд справи був повідомлений належним чином 29.01.2021.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання заяв по суті справи та доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судовий процес на виконання ч. 3 ст. 222 ГПК України не фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини:

23.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Горобина» (позивач - продавець) та Фізичною особою-підприємцем Амельченко Людмилою Петрівною (відповідач - покупець) укладено договір поставки товару №230819015К (далі - договір).

Відповідно до пунктів 1.1.-1.4. договору продавець зобов`язується поставити покупцю алкогольні напої (надалі Товар та/або Продукція), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити Товар на умовах, визначених цим Договором. Товар постачається узгодженими партіями, в асортименті, кількості за попередніми замовленнями покупця. Перелік, кількість, асортимент, місце поставки, ціна Товару, що поставляється за даним договором визначаються у додатку (специфікації) до даного договору, який є невід`ємною частиною даного договору або можуть погоджуватись сторонами у видаткових накладних. Всі поставки Товару згідно видаткових накладних, що оформлені Сторонами протягом строку дії Договору, вважаються такими, що поставлені на підставі та в межах даного Договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) на даний Договір в самій накладній.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що покупець здійснює оплату за товар протягом 17 календарних днів з дати поставки. Продавець залишає за собою право здійснювати поставку кожної наступної партії товару тільки після повної оплати покупцем попередньо поставленої партії товару. Підстава для оплати покупцем отриманого за даним договором товару є даний договір або видаткова накладна.

Розділом 8 договору передбачена відповідальність сторін. Пунктом 8.3. договору визначено, що у випадку несвоєчасної оплати Товару, Покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожен день прострочення платежу до повного погашення заборгованості.

Згідно з пунктом 8.4. договору у разі прострочення покупцем оплати одержаної партії Товару, більше, ніж на 10 календарних днів, покупець додатково сплачує штраф у розмірі 10% від несплаченої чи несвоєчасно сплаченої суми.

Відповідно до умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 52232,52 грн, а відповідач прийняв зазначений товар, що підтверджується наступними документами:

1)видаткова накладна від 17.04.2020 №22865 на суму 21170,33 грн та товарно-транспортна накладна на переміщення алкогольних напоїв від 17.04.2020 №Р22865 до зазначеної накладної;

2)видаткова накладна від 05.06.2020 №32883 на суму 2127,67 грн та товарно-транспортна накладна на переміщення алкогольних напоїв від 05.06.2020 №Р32883 до зазначеної накладної;

3)видаткова накладна від 31.07.2020 №45622 на суму 1155,22 грн та товарно-транспортна накладна на переміщення алкогольних напоїв від 31.07.2020 №Р45622 до зазначеної накладної;

4)видаткова накладна від 31.07.2020 №45683 на суму 27779,30 грн та товарно-транспортна накладна на переміщення алкогольних напоїв від 31.07.2020 №Р45683 до зазначеної накладної.

Поставлений товар відповідачем у терміни, встановлені договором, не оплачений, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача 52232,52 грн боргу за поставлений товар, 3693,48 грн пені, 1331,98 грн індекс інфляції, 901,58 грн 3% річних, 5223,25 грн штрафу у розмірі 10%.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару, які врегульовані § 1 та §3 Глави 54 ЦК України.

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки товару від 23.08.2019 №230819015К, відсутність в матеріалах справи будь-яких заперечень відповідача чи доказів сплати відповідачем заборгованості за поставлений товар, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 52232,52 грн заборгованості за поставлений товар є законними, обґрунтованими та задовольняються судом.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3693,48 грн пені суд зазначає наступне:

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Судом встановлено факт неналежного виконання умов договору в частині сплати вартості поставленого природного товару в сумі 52232,52 грн., що є порушенням виконання з боку відповідача п. 8.3. договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

За змістом ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 1 та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Пунктом 8.3. договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати Товару, Покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожен день прострочення платежу до повного погашення заборгованості.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що у поданому позивачем розрахунку пені за видатковою накладною №22865 відповідачем здійснено розрахунок за період з 05.05.2020 по 12.01.2021, а за видатковою накладною №32883 - за період з 23.06.2020 по 12.01.2021, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України, оскільки будь-яких застережень щодо зазначеного договір не містить.

Таким чином, судом здійснено перерахунок пені за договором за допомогою інструменту «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН», можливість використання якого визнано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №917/1622/16, з врахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, за періодом для нарахування пені за видатковою накладною №22865 - з 05.05.2020 по 05.11.2020, а за періодом для нарахування пені за видатковою накладною №32883 - з 23.06.2020 по 23.12.2020.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 3693,48 грн суд задовольняє частково, а саме: в частині стягнення 3198,50 грн пені, в іншому, вимоги щодо стягнення з відповідача 494,98 грн пені не підлягають задоволенню за їх необґрунтованістю.

Щодо стягнення з відповідача 5223,25 грн штрафу суд зазначає наступне:

Право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Пунктом 8.4. договору сторонами визначено, що у разі прострочення покупцем оплати одержаної партії Товару, більше, ніж на 10 календарних днів, покупець додатково сплачує штраф у розмірі 10% від несплаченої чи несвоєчасно сплаченої суми.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідна правова позиція викладена в постановах КГС ВС: від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/84420888); від 27.09.2019 у справі № 923/760/16 http://reyestr.court.gov.ua/Review/84626225); від 02.04.2019 у справі № 917/194/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/80923003); від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74378024); від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/72149821); від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/73081562).

Таким чином, оскільки судом встановлено факт неналежно виконання відповідачем умов договору, враховуючи передбачену договором можливість нарахування штрафу як виду відповідальності за неналежне виконання умов договору, вимоги позивача щодо стягнення 5223,25 грн штрафу згідно поданого розрахунку є обґрунтованою та задовольняється судом.

Щодо стягнення з відповідача 1331,98 грн індексу інфляції та 901,58 грн 3% річних суд зазначає наступне:

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 8.3. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати Товару, Покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожен день прострочення платежу до повного погашення заборгованості.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку, доданого до позовної заяви, останнім нараховано відповідачу 901,58 грн 3% річних, 1331,98 грн інфляційних втрат.

З огляду на вищенаведене, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договору, судом здійснено ререрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань за договором за допомогою інструменту «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН», можливість використання якого визнано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №917/1622/16, у зв`язку з чим вимоги позивача щодо стягнення 901,58 грн 3% річних задовольняються судом частково, а саме: в частині стягнення з відповідача 899,27 грн 3% річних, в іншому щодо стягнення з відповідача 2,31 грн - суд відмовляє за необґрунтованістю. Разом з тим, вимоги позивача щодо стягнення 1331,98 грн інфляційних втрат є правомірними та задовольняються судом в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач проти заявленого позову не заперечив. Доказів належного виконання зобов`язань перед позивачем щодо оплати поставленого товару, обумовленого договором поставки товару №230819015К від 23.08.2019 та видатковими накладними, до суду не надав.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань за поставлений товар, суд, дослідивши матеріали справи, задовольняє позов частково та стягує з відповідача 52232,52 грн боргу за поставлений товар, 3198,50 грн пені, 1331,98 грн інфляційних, 899,27 грн 3% річних, 5223,25 грн штрафу у розмірі 10%. Щодо стягнення з відповідача 494,98 грн пені та 2,31 грн 3% річних - суд відмовляє за необґрунтованістю.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Нормою статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Часиною 9 статті 129 ГПК України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2270,00 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 231-233, 236-238, 240, 254-257 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Амельченко Людмили Петрівни ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Горобина" (40034, м. Суми, вул. Героїв Крут, буд. 29, ) 52232,52 грн (п`ятдесят дві тисячі двісті тридцять дві грн 52 коп.) боргу за поставлений товар, 3198,50 грн (три тисячі сто дев`яносто вісім грн 50 коп) пені, 1331,98 грн (одна тисяча триста тридцять одна грн 98 коп) інфляційних, 899,27 грн (вісімсот дев`яносто дев`ять грн 27 коп) 3% річних, 5223,25 грн (п`яти тисяч двісті двадцять три грн 25 коп) штрафу у розмірі 10% за договором поставки товару №230819015К від 23.08.2019, а також 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. В іншому - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 01.04.2021.

Суддя В.Л. Котельницька