ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1989/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від прокурора: Тунік В.М.

від позивача: Асташенкова О.І.,від 1 відповідача: Крайнюков М.М.від 2 відповідача: не з`явився

від 3 відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення господарського суду Одеської області від 24.11.2020, суддя в І інстанції Рога Н.В., повний текст якого складено 03.12.2020 в м. Одесі

у справі № 916/1989/20

за позовом: першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідачів:

1. Приватного підприємства Бастіон-2015

2. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради;

3. державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради Регіональне бюро державної реєстрації Бондаря Олексія Миколайовича

про скасування повідомлення, реєстрації декларації, рішення державного реєстратора, повернення об`єкта до первісного стану

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року перший заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства Бастіон-2015, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі - Управління ДАБК Одеської міської ради), державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради Регіональне бюро державної реєстрації Бондаря Олексія Миколайовича та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просив суд:

- визнати незаконним та скасувати повідомлення про початок виконання будівельних робіт №ОД 78 від 21.11.2018р., зареєстроване Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради;

- визнати незаконною та скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 17 від 24.04.2019р., зареєстровану Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради;

- визнати незаконним та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради Регіональне бюро державної реєстрації Бондаря О.М. про реєстрацію змін у розділі про право власності на нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, розташовану в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 153Д/1 (індексний номер рішення: 46908839 від 17.05.2019р.);

- повернути об`єкт до первісного стану шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: змінити загальну площу нежитлової будівлі, яка розташована в м. Одесі, по вул. Фонтанська дорога, 153Д/1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) з 295,6 кв.м на 182,1 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що в повідомленні про початок виконання будівельних робіт №ОД 78 від 21.11.2018р. та в п. 13 декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 17 від 24.04.2019р. інформацію про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, не зазначено з посиланням на п.4 ст.40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, тоді як вказана норма жодним чином не визначає порядок надання документів, що посвідчують право власності/користування земельною ділянкою. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності від 22.05.2019р. за №01-19/1226 земельна ділянка за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 153Д, у власність чи користування Одеською міською радою не передавалась. В результаті проведеного капітального ремонту нежитлової будівлі, розташованої по Фонтанській дорозі, 153Д/1 в м. Одесі, загальну площу об`єкта збільшено на 113,5 кв.м., а саме з 182,1 кв.м. до 295,6 кв.м, що свідчить про зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані. Таким чином, на підставі вищевказаних повідомлення про початок виконання будівельних робіт з капітального ремонту об`єкта будівництва та декларації про готовність об`єкта до експлуатації проведені будівельні роботи з реконструкції об`єкта зі зміною його геометричних розмірів та його фундаментів у плані за рахунок земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які у власність чи користування замовника будівництва не передавались та були самовільно зайняті вказаним будівництвом. Зазначене свідчить про внесення замовником будівництва недостовірних даних у вищевказані декларації щодо підстав використання земельної ділянки, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню. Державним реєстратором у порушення положень Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведено реєстрацію змін в об`єкт нерухомого майна, оскільки ним не перевірено наявність реєстрації права власності на землю при збільшенні площі відремонтованого об`єкту, а також відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в Реєстрі. На підставі спірного рішення державного реєстратора зареєстровано право власності на самовільно збудований об`єкт нерухомості, у зв`язку з чим рішення державного реєстратора про реєстрацію змін про право власності на об`єкт нерухомого майна підлягає скасуванню.

При цьому прокурор зазначав, що первинне право власності на нежитлову будівлю загальною площею 182,1 кв.м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 153Д/1, ним у даній справі не оспорюється.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24.11.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Прокурор вважає оскаржуване рішення ухваленим при невірному застосуванні норм матеріального права, зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 13, 78, 79, 86, 236 ГПК України, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник вказує те, що відповідачем проведено не капітальний ремонт спірного об`єкта нерухомості, як це зазначено у документах декларативного характеру, зареєстрованих управлінням ДАБК Одеської міської ради, а його реконструкцію. Однак суд першої інстанції, не прийнявши до уваги зазначені обставини та помилково ототожнивши поняття «геометричні розміри об`єкту» і «зовнішні геометричні розміри фундаментів у плані», дійшов помилкового висновку про проведення відповідачем капітального ремонту об`єкта, в результаті чого погодився з позицією відповідача про відсутність необхідності в одержанні містобудівних умов та обмежень. Водночас, в результаті проведеної реконструкції спірного об`єкта будівництва його загальну площу збільшено на 113,5 кв.м., що дає можливість дійти обґрунтованого висновку про зміну зовнішніх геометричних розмірів фундаментів будівлі у плані, що підтверджується наявною в матеріалах справи технічною документацією, якій судом першої інстанції не надано належної оцінки. Якщо суд першої інстанції вважав недостатніми надані прокурором докази, він мав ініціювати призначення відповідної експертизи відповідно до положень ст. 99 ГПК України, проте відповідних процесуальних дій судом першої інстанції вчинено не було. Таким чином, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції залишено нез`ясованими обставини, що мають значення для справи.

Прокурор також вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що обраний ним спосіб захисту щодо повернення спірного об`єкта нерухомого майна до первісного стану шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно жодним чином не забезпечить відновлення порушеного права позивача Одеської міської ради, оскільки повернення об`єкта до первісного стану шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема, шляхом зміни загальної площі нежитлової будівлі, яка розташована по вул. Фонтанська дорога, 153Д/1 в м. Одесі, з 295,6 кв.м. на 182,1 кв.м., дозволить відновити порушене право територіальної громади міста на земельну ділянку, на якій розміщено спірний об`єкт нерухомого майна, в тому числі надасть можливість Одеській міській раді реалізовувати правомочності щодо володіння, розпорядження відповідною земельною ділянкою. Зазначене вище також спростовує помилкову думку суду першої інстанції про можливе неправильне визначення позивача у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ПП «Бастіон-2015» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач зазначає, що частиною 2 ст. 328 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно: право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є чинною для України з 17 липня 1997 року, декларується право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Прокурор як в апеляційній скарзі, так і в позовній заяві та в доповненнях до неї, не наводить рішення суду по цивільній справі або вироку суду по кримінальній справі, в яких би встановлювався факт незаконного заволодіння підприємством нежитловим приміщенням або факт підробки правовстановлюючих документів. Тільки зазначені припущення про нібито проведення реєстраційних дій без належної на те підстави. Але, Одеська міська рада, в інтересах якої діє прокурор, таких обставин не підтверджує та з відповідним позовом не зверталась. За відсутності вищенаведених обставин, такі твердження прокурора є недоведеними.

В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, наявні наступні відомості: - повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД 78 від 21.11.2018, зареєстроване Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; - декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 17 від 24.04.2019, зареєстрована Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради. ПП «Бастіон-2015» на підставі встановленої законом процедури було проведено реєстрацію права власності на реконструйоване приміщення, так як порушень норм чинного законодавства ним не було допущено.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте державний реєстратор та Управління ДАБК Одеської міської ради не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні інших відповідачів за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, 21.11.2018 року Управлінням ДАБК Одеської міської ради за № ОД 78 зареєстровано подане замовником будівництва ПП «Бастіон-2015» повідомлення про початок виконання будівельних робіт із капітального ремонту нежитлової будівлі літ «А», розташованої за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 153Д/1, загальною площею об`єкта 314,2 кв.м. відповідно до проектної документації розробленої ПП «Ретроград- Плюс» та затвердженої замовником 15.11.2018.

24.04.2019 року Управління ДАБК Одеської міської ради за № ОД 17 зареєструвало подану замовником будівництва ПП «Бастіон-2015» декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, а саме «Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ «А» за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 153Д/1», загальна площа об`єкта 295,6 кв.м.

17.05.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради Регіональне бюро державної реєстрації Бондар О.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни до об`єкта нерухомого майна, нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 153Д/1, а саме: загальну площу об`єкта з 182,1 кв.м змінено на 295,6 кв.м (індексний номер рішення: 46908839). Підставою внесення змін є технічний паспорт, виготовлений 10.05.2019 ТОВ Пром-Строй ЛТД, декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 17 від 24.04.2019, видана Управлінням ДАБК Одеської міської ради. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПП «Бастіон-2015» право власності на це нерухоме майно було зареєстровано 06.11.2018, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 208554018 від 08.05.2020.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом прокурор в обґрунтування пред`явлених вимог, зокрема, посилався на те, що на підставі спірних повідомлення про початок виконання будівельних робіт з капітального ремонту об`єкта будівництва та декларації про готовність об`єкта до експлуатації проведені будівельні роботи з реконструкції об`єкта зі зміною його геометричних розмірів та його фундаментів у плані за рахунок земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які у власність чи користування замовника будівництва не передавались та були самовільно зайняті вказаним будівництвом. На підставі спірного рішення державного реєстратора зареєстровано право власності на самовільно збудований об`єкт нерухомості.

При цьому прокурор зазначав, що первинне право власності на нежитлову будівлю загальною площею 182,1 кв.м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 153Д/1, ним у даній справі не оспорюється.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що прокурор ініціював спір, сторонами якого є Одеська міська рада та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, яке є виконавчим органом ради та підзвітне і підконтрольне міській раді. За приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виразником інтересів територіальної громади є відповідна рада, її виконавчі органи є підконтрольними і підзвітними відповідній раді, а тому між представницьким та виконавчим органами місцевого самоврядування не повинно бути суперечності у розумінні інтересів територіальної громади. У позовній заяві прокурором не обґрунтовано нормами законодавства наявність у Одеської міської ради права звертатися до суду з позовом до виконавчого органу ради щодо визнання незаконними та скасування документів, прийнятих таким виконавчим органом на виконання своїх повноважень, що може свідчити про неправильне визначення позивача у справі щодо вимог, заявлених у даній справі до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Надані прокурором до матеріалів справи докази на підтвердження зміни зовнішніх геометричних розмірів об`єкта забудови не є достатніми, а прокурор не є особою, яка володіє спеціальними знаннями в області будівництва, у зв`язку з чим у суду відсутня можливість встановити, чи дійсно зовнішні геометричні розміри фундаментів об`єкту змінилися та, якщо змінилися, це призвело до порушення прав територіальної громади міста Одеси, адже, ані з позовної заяви, ані з матеріалів справи неможливо встановити, яку саме земельну ділянку (площа, межі розташування тощо) незаконно займає ПП «Бастіон-2015» та чи займає взагалі.

Крім того, суд зазначив, що обраний прокурором спосіб захисту жодним чином не забезпечить відновлення порушеного права позивача (навіть за наявності доказів порушення такого права), адже саме по собі внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно не має наслідком вчинення дій щодо повернення об`єкту нерухомості до первісного стану та звільнення земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста.

Колегія суддів в цілому погоджується з прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням, однак вважає, що мотиви, з яких прокурору слід відмовити у задоволенні позову є дещо іншими, ніж ті, що наведені судом у мотивувальній частині рішення, з огляду на таке.

Так, апеляційним судом установлено, що прокурором позов подано з мотивів відновлення порушеного права територіальної громади міста Одеси на земельну ділянку, на якій розміщено спірний об`єкт нерухомого майна, самочинно збудований відповідачем на самовільно захопленій земельній ділянці.

Відповідності до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання чи оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

З огляду на положення статті 4 ГПК України, і статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем у даному випадку обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

За змістом положень процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Водночас, у Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (ч. 2 ст. 45 ГПК України).

При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (наведену правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 372/270/16-ц, Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № І 5-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України в п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 16 ЦК України, обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі No902/377/19).

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду або в інтересах якої подано позов, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Частиною 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або скасовувати право на початок виконання підготовчих робіт, набуте на підставі поданого повідомлення про початок будівельних робіт, зокрема у разі встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта та вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю (стаття 35 вказаного Закону), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 зазначеного Закону).

Відповідно до п. 1 Положення про Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 3043-VII від 21.03.2018р., Управління є виконавчим органом Одеської міської ради та створено відповідно до законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність» та інших нормативно-правових актів з метою здійснення архітектурно-будівельного контролю на території м. Одеси. Управління підзвітне і підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковано міському голові, виконавчому комітету Одеської міської ради, заступнику міського голови відповідно до розподілу обов`язків, а з питань здійснення повноважень, передбачених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Держархбудінспекції.

Згідно з п. 2 вказаного Положення, основним завданням Управління є здійснення на території м. Одеси державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності відповідно до законодавства України.

Управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема,

- надає, отримує документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, відмовляє у видачі таких документів, анулює їх, скасовує їх реєстрацію;

- приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків);

- здійснює державний архітектурно-будівельний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації щодо об`єктів, розташованих у межах м. Одеси;

- подає позови до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта з компенсацію витрат та виступає замовником робіт зі знесення самочинно збудованого об`єкта;

- розглядає відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів держархбудконтролю;

- розглядає відповідно до законодавства України справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності з прийняттям відповідних рішень.

- здійснює інші повноваження, визначені чинним законодавством України.

Частиною 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів".

Відповідно до пунктів 3, 11, 13 цієї постанови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Отже, зареєструвавши оспорювані повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, Управління ДАБК Одеської міської ради діяло як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на нього законом обов`язків мало перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості, зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, у зв`язку з чим доводи прокурора в цій частині щодо недостовірності даних у вищевказаній декларації не знайшли свого підтвердження.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". За змістом принципу, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які стосуються майнових інтересів ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була би рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити допущену у минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Виникненню права власності у ПП «Бастіон-2015» на спірне нерухоме майно, виходячи із національної системи регулювання підстав і порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь у такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на капітальний ремонт нежитлової будівлі - літ. «А», процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт. Отже, оскільки право власності на нежитлову будівлю ПП «Бастіон-2015» набуло в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, відповідальність за такі процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18).

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності ПП «Бастіон-2015» на спірний об`єкт становить "майно", на яке поширюється дія положень статті 1 Першого протоколу.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями, передбаченими статтею 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні ЄСПЛ у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди у процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, вважатиметься порушенням статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

З питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення у справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ПП «Бастіон-2015» одержало оспорюване у справі нерухоме майно як внесок у статутний капітал, та 06.11.2018 зареєструвало право власності на нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 208554018 від 08.05.2020.

При цьому, первинне право власності на нежитлову будівлю загальною площею 182,1 кв.м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 153Д/1, прокурором у даній справі не оспорюється.

Право власності ПП «Бастіон-2015» на спірний об`єкт загальною площею 295,6 кв.м. виникло після проходження ним належної законодавчої процедури, яка охоплювала реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку Управління ДАБК Одеської міської ради, а також подальшої державної реєстрації змін до об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто, у момент оформлення права власності та внесення змін до об`єкта нерухомого майна за відповідачем не було жодних обставин і підстав для відмови йому у реєстрації його права власності на спірний об`єкт нерухомості, оскільки декларація про готовність до експлуатації об`єкта нежитлової будівлі літ «А» за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 153Д/1, загальною площею 295,6 кв.м. зареєстрована 24.04.2019 Управлінням ДАБК Одеської міської ради за № ОД 17 не була скасована.

Апеляційним судом у даній справі належним чином перевірено відповідність втручання у мирне володіння майном вимогам статті 1 Першого протоколу. Зокрема, встановлено наявність майна у розумінні положень Конвенції, факт втручання у право відповідача мирно володіти майном, підстави виправданості втручання, взято до уваги презумпцію правомірності набуття права власності та відсутність у матеріалах справи будь-яких належних і допустимих доказів незаконності набуття ПП «Бастіон-2015» права власності на спірне майно.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що право власності ПП «Бастіон-2015» виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги прокурора щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора від 17.05.2019 про реєстрацію змін у розділі про право власності на нежитлову будівлю, розташовану в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 153Д/1 за своїми наслідками становлять втручання у право ПП «Бастіон-2015» на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають.

Стосовно аргументів прокурора про те, що зазначена нежитлова будівля є об`єктом самочинного будівництва, колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Зі змісту положень статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю із додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих і будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які перебувають у процесі будівництва. Винятком із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва, у зв`язку з чим такі перевірки можуть стосуватися і збудованого об`єкта.

Разом із тим після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, цей документ вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного з огляду на його узаконення. Отже, не може визнаватися законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 804/1510/16 та від 02.10.2018 у справі № 465/1461/16-а).

Із урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості або змін до об`єкту нерухомого майна на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, цей документ вичерпує свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим оспорювані у справі повідомлення та декларація будь-яких прав або охоронюваних законом інтересів позивача не порушують, а скасування реєстрації такої декларації не матиме будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та реєстрації змін у розділі про право власності на спірну нежитлову будівлю на її підставі виключає можливість віднесення спірного об`єкта нерухомого майна до самочинного з огляду на його узаконення. Наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 916/2470/18, від 23.07.2020 у справі № 826/4351/16.

Стосовно вимоги прокурора про повернення спірного об`єкта до первісного стану шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме зміни загальної площі нежитлової будівлі з 295,6 кв.м на 182,1 кв.м., то у спірних правовідносинах рішення суду про задоволення такої вимоги у обраний прокурором спосіб захисту не призведе до реального захисту і поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Одеси, оскільки саме по собі внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно не має наслідком вчинення дій щодо повернення об`єкту нерухомості до первісного стану та звільнення земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста.

Таким чином, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають, і місцевий суд в цілому прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, яке слід залишити без змін з урахуванням викладеного у мотивувальній частині даної постанови.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженого рішення немає.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 24 листопада 2020 у справі № 916/1989/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 31.03.2021.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.