ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2021м. ДніпроСправа № 904/67/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової К.В.

та представників:

від позивача: Помпенко В.М.;

від відповідача: Фурманюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Помпенка Володимира Миколайовича (смт.Коцюбинське, м. Ірпінь, Київська область)

до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область)

про визнання третейської угоди недійсною

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Помпенко Володимир Миколайович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач), в якій просить суд визнати недійсною третейську угоду, викладену у пункті 9.2. договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017, укладеного між позивачем та відповідачем, з причин підписання її позивачем не з власної волі, а під психічним тиском відповідача; також позивач вважає, що підлягає встановленню обставина підписання третейської угоди зі сторони відповідача особою, яка мала на те відповідні повноваження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у позивача була відсутні воля на укладення третейської угоди, крім того, психічний тиск з боку відповідача під час її укладення підтверджується змістом листа відповідача № 3800 від 30.02.2017. Також позивач посилається на те, що третейська угода (договір) підписана особою, яка не мала на те відповідних повноважень, що свідчить про недодержання встановленої законом форми правочинну.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп. та інші витрати, які будуть понесені під час розгляду справи судом.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.01.2021 позовну заяву ,ekj прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд було призначено у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 02.02.2021.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 3308/21 від 21.01.2021), в якому останній надає суду пояснення та просить врахувати їх при розгляді справи, зазначаючи про наступне:

- позивач здійснював свою діяльність у звичайному режимі, проте з 01.01.2017 почала діяти заборона на експорт продукції, яку виробляє позивач, згідно з Законом України "Про особливості державного регулювання діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, пов`язаної з реалізацією та експортом лісоматеріалів" від 08.09.2005 і саме в цей час відповідач шукав нового постачальника лісоматеріалів, тому звернувся до позивача з листом-заявкою № 3800 від 03.02.2017, в якому було висунуто категоричну вимогу щодо співпраці;

- на стадії переддоговірного узгодження відповідачем позивачу був направлений проект типового договору поставки з деякими пунктами якого позивач не погодився й направив відповідачу скоригований проект договору, але, піддавшись на шантаж відповідача про неможливість співпраці у разі відхилення від умов типового договору, позивач був вимушений під психічним тиском підписати, в тому числі третейське застереження, обумовлене в пункті 9.2. договору поставки № 1919-09 від 27.03.2017;

- позивач вважає, що Третейський суд, обраний відповідачем в якості останньої інстанції, яка безапеляційно вирішує його господарські спори, може бути упередженим і таким, який є зацікавленим у вирішенні спору на користь відповідача, працюючи в умовах конфлікту інтересів, тому позивач готовий, у разі недосягнення згоди між сторонами договору у вирішенні спірних питань, передати вирішення спору на розгляд господарського суду відповідно до підсудності, у даному разі - до Господарського суду Дніпропетровської області.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 5755/21 від 03.02.2021), в якому останній просить суд у задоволенні позовних відмовити, посилаючись на таке:

- договір поставки № 1919-09 від 27.03.2017 був укладений з додержанням норм, які викладені в статті 638 Цивільного кодексу України, тобто, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (розгляд справи третейським судом - не є істотною умовою договору), також сторонами був врахований загальний порядок укладення господарських договорів, тобто, договір був викладений у формі єдиного документу, підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками (згідно зі статтею 181 Господарського кодексу України) та на момент укладання договору закон не містив заборони на укладання третейської угоди, тому, підписавши договір, сторони повинні його виконувати відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України;

- третейське застереження, яке викладене у пункті 9.2. договору, відповідає вимогам статті 5, частини 1 статті 12 Закону України "Про третейські суди", а спори, які можуть виникнути з цього договору, не відносяться до визначеного статтею 6 Закону України "Про третейські суди" переліку справ, які не підвідомчі третейським судам;

- договір поставки № 1919-09 від 27.03.2017 не суперечить нормам законодавства, як і його частина - пункт 9.2. договору, адже розгляд справ третейським судом врегульований Законом України "Про третейські суди", право на передачу спорів третейському суду передбачене також статтею 22 Господарського процесуального кодексу України;

- керівники обох підприємств - сторін договору поставки № 1919-09 від 27.03.2017, підписуючи і договір, і третейське застереження, мали достатній обсяг повноважень для такого правочину і на момент укладення останнього у позивача не виникало питань щодо повноважень особи, яка фактично підписала договір, не виникало питань і тоді, коли відповідач здійснив попередню оплату за ресурси, які були законтрактовані договором;

- лише тоді, коли підприємство відповідача звернулося до Постійно діючого Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" позивач вирішив звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним третейського застереження з підстав підписання договору особою, яка не мала на те відповідних повноважень;

- оскільки сторони поставили на договорі свої підписи та печатки, вони визначили цим своє волевиявлення і підтвердили його, виконуючи договір;

- відповідачі наполягає на вирішенні спору, що виник між позивачем та відповідачем в Постійно діючому Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" згідно з Регламентом зазначеного суду.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 7790/21 від 15.02.2021), в якій останній просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на таке:

- під час виконання саме істотних умов договору, спірні умови договору були використані відповідачем для подальшого шантажу позивача, спонукання його до корупційних дій та для отримання відповідачем у різний спосіб неправомірної вигоди, у тому числі за рахунок застосування неправомірних штрафних санкцій;

- позивач наголошує на тому, що відповідачем було допущено зміну істотних умов договору, зокрема щодо прийняття товару від позивача, а також безпідставно застосовувалися непомірні штрафні санкції, в тому числі й за допомогою третейського суду, тобто використовуються нав`язані раніше позивачу під тиском умови договору для завдання позивачу матеріальної шкоди;

- позивач не погоджується з висновком відповідача про те, що твердження позивача про підписання договору не уповноваженою особою є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, так як відповідачем такі докази до суду не надані, тому даний факт є підставою для визнання правочину (третейської угоди) недійсною;

- у позивача не було добровільної згоди будувати цивільно-правові відносини не за законами України, а за нав`язаними умовами типових договорів недобросовісних контрагентів, тим більше, знаючи, що ці умови йому вкрай невигідні і можуть бути використані проти нього та його інтересів, а підпис і печатка на документі не завжди свідчать про те, що вони поставлені внаслідок вільного волевиявлення та у відповідності до внутрішньої волі того, хто їх поставив; позивачем наведені докази, що він був змушений підписати її під тиском відповідача.

Судове засідання, призначене на 02.02.2021, не відбулось у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та перебуванням судді на лікарняному з 28.01.2021 по 22.02.2021 включно.

В подальшому, ухвалою суду від 23.02.2021 судове засідання було призначено в межах розумного строку на 09.03.2021.

Від позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказів (вх. суду № 11689 від 09.03.2021), в якому позивач зазначає, зокрема, про таке:

- зважаючи на те, що Господарським судом Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі № 904/67/21, тим часом Третейський суд продовжував відкрите ухвалою від 29.12.2020 третейське провадження у справі № 14/101К-20 і задовольнив заяву позивача про зупинення провадження у справі лише 29.01.2021;

- у відповідача відсутні підстави для звернення до суду з позовом про стягнення суми штрафних санкцій за поставку ресурсів неналежної якості, так як всі зобов`язання за договором поставки № 1919-09 від 27.03.2017 станом на 21.08.2019 були виконані позивачем у повному обсязі;

- Третейський суд є недостатньо компетентним у провадженні судочинства чи упередженим, і є у відповідача останньою ланкою у ланцюгу корупційних дій, які застосовуються відповідачем з метою здирництва, отримання у той чи інший спосіб неправомірної вигоди, у тому числі за допомогою можливого безапеляційного рішення Третейського суду.

У підготовче засідання 09.03.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

У підготовчому засіданні 09.03.2021 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У вказаному засіданні 09.03.2021 позивачем та відповідачем було подано письмову згоду на початок розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 09.03.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання. У судовому засіданні 09.03.2021 протокольно було оголошено перерву до 06.04.2021.

Від позивача надійшло клопотання про призначення експертизи (вх. суду № 17289/21 від 06.04.2021), в якому він просив суд призначити судову експертизу спірної частини поставленого товару. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що позивач вважає за потрібне для встановлення факту використання третейської угоди, обумовленої в договорі поставки №1919-09 від 27.03.2017, виключно для отримання відповідачем неправомірної вигоди у вигляді штрафних санкцій, відсутності предмету спору зі сторони відповідача, і, відповідно, відсутності підстав для застосування штрафних санкцій, в тому числі із використанням третейського судочинства, доведення безпідставності звинувачень позивача у поставці продукції неналежної якості.

Від позивача надійшли пояснення (вх. суду № 17367/21 від 06.04.2021), в яких він просив суд врахувати, що внаслідок допущеної механічної помилки, позивачем було зазначено невірну дату договору, фактичною датою є 27.03.2017.

У судове засідання 06.04.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному судовому засіданні було розглянуто клопотання позивача про призначення по справі судової експертизи, за наслідками чого протокольною ухвалою було відмовлено у його задоволенні з огляду на таке:

- предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у пункті 9.2. договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017;

- предметом експертного дослідження, враховуючи зміст та спрямованість запропонованих позивачем у клопотанні питань, є якість поставленого за договором поставки № 1919-09 від 23.03.2017 товару;

- при цьому, належність чи неналежність виконання сторонами договору поставки №1919-09 від 23.03.2017 його умов, зокрема, обставини щодо якості поставленого за договором товару не входять до предмету доказування у даній справі;

- більше того, відповідно до частини 3 статті 195 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Враховуючи вказане, протокольною ухвалою суду від 06.04.2021 було відмолено у задоволенні клопотання позивача про призначення по справі судової експертизи.

У судовому засіданні 06.04.2021 протокольно було оголошено перерву до 14:00 06.04.2021.

У судовому засіданні 06.04.2021 представник позивача виклав зміст позовних вимог, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також поданих позивачем заявах по суті справі та поясненнях.

У судовому засіданні 06.04.2021 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 06.04.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 27.03.2017 між Приватним акціонерним товариством "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем Помпенком Володимиром Миколайовичем (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 1919-09 (далі - договір, а. с. 9-16), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти та сплатити матеріали (далі - ресурси) на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору).

У пунктах 10.4. та 10.5. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання, але не раніше виконання вимог установчих документів сторін про необхідність надання згоди на укладення органами управління сторін, які мають відповідні повноваження (за наявності таких вимог). Договір діє до 15.03.2019. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від взятих на себе зобов`язань (в тому числі гарантійних) по договору.

Доказів визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з пунктом 9.2. договору, у разі, якщо спори та протиріччя, які виникли у зв`язку з виконанням договору чи стосуються його укладення, зміни, порушення умов, недійсності, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх розгляд здійснюється в постійно діючому регіональному третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" у відповідності до Регламенту вказаного суду, у тому числі й після закінчення строку дії договору. Ідентифікаційний код 34340324. Місцезнаходження суду: 50086, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Отто Брозовського, 74А. Свідоцтво про державну реєстрацію № 14-тс від 30.05.2006. Регламент суду розміщений на сайті: http://www.rpgua.com. Рішення третейського суду є остаточним та обов`язковим для сторін та підлягає виконанню в строки, вказані в рішенні суду.

Так, Фізична особа - підприємець Помпенко Володимир Миколайович (постачальник за договором) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (покупець за договором), посилаючись на те, що у позивача була відсутні воля на укладення третейської угоди, крім того, психічний тиск з боку відповідача під час її укладення підтверджується змістом листа відповідача № 3800 від 30.02.2017. Також позивач посилається на те, що третейська угода (договір) підписана особою, яка не мала на те відповідних повноважень, що свідчить про недодержання встановленої законом форми правочинну. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини 5 статті 4 Господарського процесуального кодексу України угода про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається.

Згідно із частиною 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

З приводу посилання позивача на підписання договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017 не уповноваженою особою з боку відповідача суд зазначає наступне.

Припис абзацу першого частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

При цьому, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Так, обома сторонами підтверджено, що фактично з боку відповідача (покупця) договір було підписано не Герасимчуком Олександром Миколайовичем, як вказано в самому договорі, а Малих Дмитром Юрійовичем на підставі довіреності від 30.12.2016 № 14/12669 (а.с.190).

При цьому, слід відзначити, що в матеріалах справи наявні докази фактичного виконання договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017 обома сторонами. Так, до договору сторонами були підписані, зокрема:

- Специфікації № 1 від 27.03.2017 (а.с.109, 112-113), № 6 від 16.05.2019 та № 7 від 10.06.2019 (а.с.87-88);

- додаткові угоди до договору від 15.03.2019 та від 21.02.2020 (а.с.19-23);

- видаткові накладні: № 5 від 11.07.2019 з товарно-транспортною накладною до неї, № 7 від 18.07.2019 з товарно-транспортною накладною до неї, № 8 від 18.07.2019 з товарно-транспортною накладною до неї (а.с.139-144);

- довіреність на отримання товару № 02612 від 10.07.2019 (а.с.145);

- рахунки на оплату та платіжні доручення від 22.05.2019 та від 24.06.2019, що підтверджують оплату відповідачем (покупцем за договором) товару, поставленого позивачем (а.с.114-116). Отже договір виконується обома його сторонами (покупцем та постачальником) вже більше трьох років (починаючи з 2017 року).

Таким чином, підстави для визнання недійсною третейської угоди, викладеної у пункті 9.2. договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017, з підстави укладення договору не уповноваженою на те з боку Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" особою, відсутні.

З приводу посилання позивача на укладення третейської угоди, викладеної у пункті 9.2. договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017, не з власної волі та під психічним тиском відповідача, який відобразився в листі № 3800 від 30.02.2017, суд зазначає таке.

За приписами статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Так, в листі № 3800 від 30.02.2017 ПАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" зазначив, що згода працювати по типовому договору підприємства замовника є обов`язковою (а.с.36).

Тобто, до моменту укладення договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017, позивач був обізнаний з умовами співпраці з відповідачем, при цьому, позивач підписав договір поставки №1919-09 від 23.03.2017 без будь-яких заперечень; доказів складання та направлення відповідачу Протоколу розбіжностей до договору поставки № 1919-09 від 23.03.2017 матеріали справи не містять та сторонами під час розгляду справи таких обставин суду не повідомлено.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд зазначає, що статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про третейські суди" (надалі - Закон) цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі статтею 5 Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Таким чином, суд оцінює критично подані позивачем документи та зазначені ним підстави позову, оскільки умови договору є виконаними, волевиявлення сторін були направлені на настання певних юридичних наслідків, позивач розумів ризики господарської діяльності і ймовірні обмеження своїх повноважень.

Отже, підписавши договір поставки № 1919-09 від 23.03.2017, в якому міститься третейське застереження, позивач погодився з передбаченим у ньому порядком вирішення спорів, що виникають за таким договором.

Судом також враховано висновок Верховного Суду, наведений у постанові Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 876/7/19 про те, що третейське застереження є власним волевиявленням сторін Договору і не може розцінюватися як встановлення обмеження прав Товариства. Наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, не є обмеженням прав Товариства, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 55 Конституції України. Проте, ухилення Товариства від виконання положень пункту Договору про розгляд спору в третейському суді, має розглядатися як дії, що суперечать самій ідеї Закону України "Про третейські суди", яка полягає у гарантуванні, у даному випадку, учасникам господарських відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення господарського спору альтернативним шляхом

Таким чином, викладене в договорі третейське застереження, не суперечить Конституції України та іншим нормам законодавства та не свідчить про обмеження права сторони на судовий захист.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі "Девір проти Бельгії" від 27.02.1980).

Таким чином, укладення сторонами третейської угоди є не відмовою від можливого звернення до суду, а обранням сторонами договору третейського вирішення можливого спору (спорів) як особливої форми судового захисту, як це зазначено в статті 3 Закону України "Про третейські суди", завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

У такому разі йдеться не про "делегування функцій судів" (яке забороняється статтею 124 Конституції України), а про третейський розгляд з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб (частина 1 статті 1 Закону України "Про третейські суди").

Такий спосіб вирішення можливих спорів був обраний сторонами третейської угоди свідомо і добровільно, оскільки іншого позивачем не обґрунтовано та не доведено, та у відповідності до положень закону, й відтак підстав вважати його протиправним не вбачається.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведено наявність обставин, зазначених в статті 203, 215 Цивільного кодексу України, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, за результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що докази на підтвердження правомірності вимог про визнання третейської угоди недійсною є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 46, 73 - 79, 86, 91, 129, 130, 191, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця Помпенка Володимира Миколайовича до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про визнання третейської угоди недійсною - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача - Фізичну особу - підприємця Помпенка Володимира Миколайовича.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 06.04.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко