РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.03.2021Справа № 910/189/21

Господарський суд міста Києва у складі судді - Бондаренко-Легких Г. П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/189/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" (59410, Чернівецька обл. Застанівський район, смт Кострижівка, вул. Заводська, буд. 15; ідентифікаційний код: 33108815)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4, кім. 9; ідентифікаційний код: 21645267)

Про стягнення 101 237, 65 грн

Без виклику представників сторін.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (далі - відповідач) про стягнення 101 237, 65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.01.2020 між позивачем та відповідачем було укладено у спрощений спосіб договір про надання послуг шляхом сплати позивачем виставленого відповідачем рахунку № 230-Б1/1 від 31.01.2020 на загальну суму 98 125, 00 грн за послуги з організації комплексу заходів та участі у Міжнародній будівельній виставці "INRERBUILDEXPO" з 17 по 20 березня 2020 року.

Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, виставка у період з 17 по 20 березня 2020 року не відбулась, а тому позивач в односторонньому порядку відмовився від укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору.

У зв`язку з викладеним позивач просить, стягнути з відповідача суму основного боргу в порядку передбаченому ст. 1212 ЦК України у розмірі - 98 125, 00 грн, 3 % річних - 1 150, 15 грн, інфляційні втрати - 1 962, 50 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати (судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу).

12.01.2021 Господарський суд міста Києва ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи №910/189/21 ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановив відповідачу строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали від 12.01.2021, проте разом з клопотанням відзиву на позов відповідач не подав.

16.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача "про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін", в якому відповідач просив суд перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та поновити строк для подання відзиву.

24.02.2021 Господарський суд міста Києва ухвалою відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, в судовому засіданні з повідомленням сторін та в поновленні строку для подання відзиву.

04.03.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача про ознайомлення з матеріалами справи, з якими було ознайомлено представника відповідача за довіреністю 05.03.2020.

З вказаного вбачається, що відповідач про розгляд справи обізнаний, втім, правом на подання відзиву у встановлений ГПК України строк не скористався.

Частиною 2 ст. 252 ГПК України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч.8 ст. 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Матеріалами справи встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" (надалі також - позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (надалі також - відповідач, виконавець) досягнуто домовленості з організації комплексу заходів та участі у Міжнародній будівельній виставці "ІNTERBUILDEXPO 2020" з 17 по 20 березня 2020.

На підставі досягнутих домовленостей, відповідачем був виставлений рахунок № 230-Б1/1 від 31.01.2020 на оплату послуг з організації та участі у Міжнародній будівельній виставці "ІNTERBUILDEXPO 2020" з 17 по 20 березня 2020 у розмірі 98 125, 00 грн.

Згідно наявного в матеріалах справи платіжного доручення №304 вбачається, що позивачем 02.03.2020 було сплачено виставлений рахунок в повному обсязі.

За таких обставин, позивач вважає, що між ним та відповідачем був укладений Договір про надання послуг з організації участі у виставці у спрощений спосіб. Однак, відповідач досягнуті між сторонами домовленості не виконав, виставка у період 17 по 20.03.2020 не відбулась, у зв`язку з чим позивач втратив інтерес до надання таких послуг в майбутньому.

Так, наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що 17.07.2020 позивач направив на дві адреси відповідача повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку та вимогу про повернення коштів у розмірі 98 125, 00 грн.

З долученої до позовної заяви відповіді відповідача від 07.08.2020 на означені листи вбачається, що відповідач просить внести зміни до раніше досягнутих домовленостей між сторонами та погодити строк проведення виставки з 21 по 23 жовтня 2020, а у випадку відмови від погодження таких строків, відповідач зазначив, що не має можливості повернути сплачені кошти у зв`язку з обставинами, які від нього не залежать, при цьому копію сертифікату ТПП про форс-мажорні обставини відповідач долучає, однак в матеріали справи такий сертифікат не було подано в строки, встановлені ГПК України (такий сертифікат від 12.05.2020 відповідачем було подано пізніше, а саме 16.02.2021 з пропуском строку подання відзиву та доказів по справі, а отже судом такий доказ не оцінюється як належний та допустимий). Також відповідач вказує, що неможливість повернення коштів зумовлена в тому числі тим, що сплачені позивачем кошти були спрямовані на рахунки інших підрядних компаній за послуги з підготовки виставки.

15.12.2020 позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів у розмірі 98 125, 00 грн, вказана вимога була направлена позивачем на обидві адреси відповідача, однак відповідь на таку вимогу відповідач не надав та кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку безпідставно отримані кошти за послуги, що не були надані у розмірі 98 125, 00 грн, а також 1 150, 15 грн 3 % річних та 1 962, 50 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

При дослідженні наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що між сторонами укладено господарський договір з надання послуг у спрощений спосіб шляхом надання пропозиції відповідачем з оплати таких послуг та зустрічного прийняття пропозиції позивачем шляхом оплати виставленого рахунку.

Відтак, дії сторін щодо виставлення рахунку-фактури (оферти) та сплата такого рахунку позивачем (акцепту) засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами господарського договору надання послуг у спрощений спосіб, права та обов`язки сторін визначаються положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 ЦК України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Реченням другим ч. 1 ст. 906 ЦК України встановлено, що виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено наявними в матеріалах справи доказами позивачем було сплачено виставлений відповідачем рахунок в повному обсязі у розмірі 98 125, 00 грн, згідно платіжного доручення №304 від 02.03.2020.

При цьому, на переконання суду вказана сума була сплачена позивачем як аванс, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на безпідставність утримання відповідачем таких коштів після розірвання договору про надання послуг укладеного у спрощений спосіб в односторонньому порядку за ініціативою позивача, як замовника, з підстав того, що виставка в період з 17 по 20 березня 2020 проведена не була, у зв`язку з чим позивач просить повернути такі кошти на підставі ст. 1212 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З аналізу приписів ст. 1212 ЦК України, вбачається, що норми зазначеної статті звужують застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, так як, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Конструкція статті 1212 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Суд відзначає, що у разі припинення зобов`язань сторін за Договором, позивач має право розраховувати на стягнення з відповідача сплаченої йому передоплати (авансу) на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим.

Приписами статті 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Право на відмову від договору про надання послуг встановлено ст. 907 ЦК України, тобто встановлено законом при дотриманні порядку такого розірвання, в зв`язку з односторонньою відмовою сторони договору. Одностороння відмова від договору можлива у будь-який час - як до початку надання послуги, так і в процесі її надання до завершення відповідних дій. Винятки з цього правила можуть бути встановлені законом або договором. Крім того, таке право на законних підставах може належати будь-якій із сторін.

Враховуючи зазначене, повідомлення яке було надіслано позивачем на адресу відповідача 17.07.2020 про розірвання договору, є односторонньою відмовою від договору і судом встановлено, що позивачем дотримано порядок розірвання договором шляхом направлення односторонньої відмови від договору.

Відтак, суд дослідивши питання законності вчинення односторонньої відмови від договору з ініціативи позивача встановив, що в даному конкретному випадку право на односторонню відмову від договору про надання послуг, що укладений в спрощений спосіб в позасудовому порядку визначено законом, а відтак договір є розірваним з моменту отримання відповідачем відповідного повідомлення. Матеріалами справи підтверджено, що таке повідомлення відповідач отримав 31.07.2020.

Також, під час розгляду справи судом встановлена обставина невиконання відповідачем за договором з надання послуг взятих на себе зобов`язань, та відповідачем не надано доказів того, що виставка в обіцяні періоди була проведена, відповідно, позивач має право на розірвання договору про надання послуг, в зв`язку з його неналежним виконанням позивача, а відповідно і вимагати від відповідача повернення сплаченої ним попередньої оплати в сумі 98 125, 00 грн за послуги, що надані не були.

Частиною 2 ст. 570 ЦК України встановлено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки, сплачена позивачем сума не відповідає вимогам завдатку в розумінні параграфу 5 глави 49 ЦК України, така сума на переконання суду є авансом (попередньою оплатою), що за своєю правовою природою підлягає поверненню, якщо відповідна послуга не буде надана.

Статтею 530 ЦК України внормовано, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Повідомлення про розірвання договору, яке відповідач отримав 31.07.2020 містило вимогу про розірвання договору, відповідно, в силу положень ст. 530 ЦК України зобов`язання по поверненню коштів передплати відповідач був зобов`язаний виконати у строк до 07.08.2020 включно.

Відповідач свої зобов`язання по поверненню коштів не виконав і доказів іншого матеріали справи не містять. Більш того, матеріалами справи підтверджено, що 17.07.2020 позивач надіслав на адреси відповідача вимоги про повернення сплачених коштів у розмірі 98 125, 00 грн, у відповідь на які відповідач направив лист із зазначенням, того, що кошти не можуть бути повернуті з причин, що не залежать від відповідача, до того ж вони були направлені на рахунки інших підрядних організацій. В свою чергу, відповідач не надав суду доказів того, що не виконання взятих на себе зобов`язань сталось не з вини відповідача та оплати послуг інших підрядників.

Суд зазначає, що умовами ст. 902 ЦК України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто (ч.1.), і лише у випадках встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (ч.2.).

Однак, матеріали справи не містять підтвердження того, що сторонами досягнуто домовленост,і що відповідачем за узгодженням з позивачем доручено виконання договору третім особам, відтак, мотиви не повернення суми попередньої оплати, що викладені у відповіді відповідача на лист від 17.07.2020 не відповідають досягнутим між сторонами домовленостям. Крім того, навіть в такому випадку відповідач залишається відповідальним за порушення договору, а отже саме відповідач є особою, що зобов`язана повернути суму сплаченого авансу у випадку не надання послуг в обумовлені строки.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи, що в матеріалах справи наявні вимоги позивача до відповідача щодо повернення 98 125, 00 грн сплачених коштів, докази надсилання яких додаються до позовної заяви, доказів повернення таких коштів позивачу відповідачем до суду не надано, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 98 125, 00 грн.

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач у зв`язку з неповерненням відповідачем суми попередньої оплати нараховує на суму невиконаного грошового зобов`язання 3 % річних у розмірі 1 150, 15 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 962, 50 грн.

Оскільки, сторонами при досягнені домовленостей не було узгоджено строк повернення такої суми, суд погоджується з висновками позивача, що в даному випадку застосовуванню підлягає ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Судом на підставі поданих доказів зроблено висновок, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати з 08.08.2020, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки, в тому числі такі, що передбачені ст. 625 ЦК України..

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність про порушення грошових зобов`язань" господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому, суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Суд здійснивши перевірку правильності проведеного позивачем розрахунку 3 % річних за борговий період з 08.08.2020 по 28.12.2020 за допомогою ІПС "Ліга:Закон" встановив, що періоди визначені позивачем вірно та сам розрахунок є арифметично правильним, а відтак з відповідача підлягає стягненню сума 3 % річних у розмірі, що визначена позивачем та дорівнює 1 150, 15 грн.

При цьому, суд здійснивши перевірку здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат за допомогою ІПС "Ліга:Закон" встановив, що дійсна сума інфляційних втрат за періоди прострочення, що визначені позивачем (з липня 2020 по листопад 2020) становить 2 569, 81 грн, однак у зв`язку з тим, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі, що визначена позивачем, та дорівнює 1 962, 50 грн.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2 102, 00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000, 00 грн.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, опис наданих робіт , платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.

Так, до позовної заяви позивачем долучено Договір про надання юридичних послуг №21/12/20 від 21.12.2020 (далі - Договір) укладеного між ТОВ "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" та Адвокатським бюро "Бекірова Сірана".

Згідно п. 1.1. Договору - за цим договором замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати замовнику оплатні юридичні послуги при розгляді Господарським судом міста Києва господарської справи за позовною заявою ТОВ "КОСТРИЖІВСЬКИЙ КОМБІНАТ БУДІВЕЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ" до ТОВ "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (адреса: 01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4, кім. 9; ) про стягнення грошових коштів, що включає:

- Ознайомлення адвоката із матеріалами справи;

- Розробку стратегії та тактики ведення судової справи;

- Підготовку позовної заяви та формування пакету документів необхідного для розгляду справи в суді;

- Підготовку усіх процесуальних документів по справі;

- Надання юридичних консультацій протягом розгляду справи;

- За необхідності надання довідок та роз`яснень з правових питань;

- За необхідності представляти інтереси замовника у Господарському суді міста Києва по даній справі.

Згідно п. 3.1. Договору вбачається, що вартість послуг за даним Договором складає 13 000, 00 грн.

Згідно п. 3.2. Договору - оплата послуг виконавця здійснюється замовником у розмірі зазначеному у п. 3.1. цього Договору протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати виставлення виконавцем рахунку-фактури на оплату послуг.

21.12.2020 виконавцем було виставлено рахунок на оплату послуг за Договором про надання юридичних послуг №21/12/20 від 21.12.2020 у розмірі 13 000, 00 грн.

Згідно платіжного доручення №1421 від 24.12.2020 вбачається, що замовник (тобто позивач) сплатив виставлений рахунок згідно Договору у повному обсязі.

Разо мз тим, судом встановлено, що відповідно до умов договору, а саме п. 3.1 встановлено, що за ознайомлення адвоката з матеріалами справи підлягає сплаті 3000,00 грн. (три тисячі гривень), 5000,00 (п`ять тисяч) грн. за підготовку позовної заяви та формування пакету документів, а також 5000 (п`ять тисяч) грн. за підготовку інших процесуальних документів по справі, юридичних консультацій та представництво інтересів в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що фактично по даній справі, яка розглядалась в порячдку спрощеного позовного провадження, позивачем було сформовано та подано позовну заяву, ознайомлення з матеріалами справи не здійснювалася, як і підготовка інших документів у справі ( позивачем інших заяв, крім позовної заяви не подавалось), а також адвокат участі в судових засіданнях не приймав.

Отже, фактично було надано послуги тільки щодо складання позовної заяви з додатками та подання її до суду, факт надання інших адвокатських послуг, визначених п. 3.1 договору, судом не встановлено.

Відтак, з огляду на те, що позивачем не доведено фату надання професійних послуг адвоката на суму 8000 (вісім тисяч) грн., а відповідач не заперечив проти розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу щодо фактично наданих послуг, та з урахуванням наявних в матеріалах справи документів, суд дійшов висновку, що позивачем доведено обсяг фактично понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Згідно приписів ч. 4 ст. 129 ГПК України ці доведені та необхідні судові витрати покладаються на відповідача , у зв`язку із задоволенням позову.

При цьому, згідно приписів ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати, що складаються із судового збору також покладаються на відповідача.

Відповідно до приписів ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частина 1 ст. 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з пункту 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" про стягнення 101 237, 65 грн - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4, кім. 9; ідентифікаційний код: 21645267) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" (59410, Чернівецька обл. Застанівський район, смт Кострижівка, вул. Заводська, буд. 15; ідентифікаційний код: 33108815) 98 125 (дев`яносто вісім тисяч сто двадцять п`ять) грн 00 коп. - попередньої оплати, 1 150 (одна тисяча сто п`ятдесят) грн 15 коп. - 3 % річних, 1 962 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят дві) грн 50 коп. - інфляційних втрат, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. - судового збору, а також 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г. П. Бондаренко-Легких