ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2269/20

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., секретар судового засідання Бондаренко О.М., розглянув матеріали

за позовом ОСОБА_1

АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1

до Садівничого Товариства "Заліське"

07433, Київська обл., Броварський р-н, с. Богданівка, вул. Центральна, буд. 2/1,

адреса для листування: 07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 16, кв. 58

про визнання недійсним рішення

за участі представників сторін:

позивача: Столяр О.А., посвідчення №4973/10 від 30.08.2012; ордер на надання правової допомоги серія КС №487246 від 25.08.2019;

відповідача: Гудінова І.Л., паспорт серія НОМЕР_2 від 20.10.2000.

Обставини справи:

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/2269/20 за позовом ОСОБА_1 до Садівничого Товариства "Заліське" про визнання недійсним рішення загальних зборів садівничого товариства.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.09.2020, суддею Чонговою С.І., відкрито провадження у справі № 911/2269/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання суду на 28.09.2020.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.09.2020 судом відкладено підготовче засідання на 02.11.2020.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Київської області № 95-АР від 28.10.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2269/20, у зв`язку із припиненням трудових відносин з суддею Чонговою С.І.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2020 справу № 911/2269/20 передано для розгляду судді Саванчук С.О.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.11.2020 судом прийнято до свого провадження справу № 911/2269/20, проведення підготовчого засідання суду призначено на 01.12.2020.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява з додатками (вх. № 23895/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23964/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23695/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23966/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23967/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23967/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23698/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23965/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від свідка надійшла заява свідка (вх. № 23970/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 23899/20 від 02.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 25876/20 від 23.11.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 26607/20 від 01.12.2020).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 26608/20 від 01.12.2020).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.12.2020 судом відкладено підготовче засідання у справі № 911/2269/20 на 22.12.2020.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 31576/20 від 22.12.2020).

У судове засідання 22.12.2020 з`явилась позивачка та надала усні пояснення по справі, представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання не повідомлений, оскільки відповідно до інформації з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" за трекінгом відправлення ухвали Господарського суду Київської області від 01.12.2020 відповідачу: "відправлення у точці видачі/доставки".

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.12.2020 судом закрито підготовче провадження у справі № 911/2269/20 та призначено справу до розгляду по суті на 19.01.2021 о 15:00.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання (вх. № 31906/20 від 28.12.2020) про продовження терміну підготовчого засідання.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання (вх. № 212/21 від 11.01.2021) про продовження терміну підготовчого засідання та зазначення засобів зв`язку з відповідачем.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на відповідь позивача (вх. № 313/21 від 11.01.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи (вх. № 1047/21 від 18.01.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (вх. № 1135/21 від 18.01.2021).

За результатами розгляду клопотань відповідача про продовження строку підготовчого провадження у справі № 911/2269/20 (вх. № 31906/20 від 28.12.2020), (вх. № 212/21 від 11.01.2021), суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно з частиною 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.12.2020 судом закрито підготовче провадження у справі № 911/2269/20 та призначено справу до розгляду по суті.

Суд відзначає, що на стадії підготовчого провадження у даній справі відповідачем клопотань про продовження строку підготовчого провадження в порядку частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Оскільки чинною редакцією Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості процесуального переходу на попередню стадію розгляду справи, крім випадків зміни складу суду (частина 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України), після закриття підготовчого провадження клопотання відповідача про продовження строку підготовчого провадження у справі (вх. № 31906/20 від 28.12.2020), (вх. № 212/21 від 11.01.2021) задоволенню не підлягають.

Також у клопотаннях (вх. № 31906/20 від 28.12.2020), (вх. № 212/21 від 11.01.2021) відповідачем заявлено про надання відповідачу часу для подання відзиву на заяви позивача, оскільки відповідач запізно отримав ухвали Господарського суду Київської області про призначення судових засідань та не знав про них.

Враховуючи те, що справа № 911/2269/20 розглядається вже досить тривалий час, те, що відповідач обізнаний про хід провадження у данній справі у цілому, суд довів до відома відповідача таке.

Європейський суд з прав людини зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, у справі "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003, у справі "Пономарьов проти України" (п. 41)).

Також суд повідомив відповідача про те, що 12.11.2020 судом направлено на офіційну електронну адресу відповідача, яку він зазначає у власних клопотаннях, скан-копію ухвали Господарського суду Київської області від 02.11.2020 у зв`язку із відсутністю фінансування суду щодо відправлення поштової кореспонденції, що підтверджується довідкою канцелярії Господарського суду Київської області від 12.11.2020, що знаходиться у матеріалах справи.

Судом доведено до відома відповідача те, що відповідно до частини 2 статті 161 Господарського процесуального кодексу України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Строк подання відзиву на позовну заяву відповідачу встановлений ухвалою Господарського суду Київської області від 01.09.2020.

28.09.2020 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив.

Строк подання заперечень на відповідь на відзив відповідачу встановлений ухвалою Господарського суду Київської області від 02.11.2020.

11.01.2020 через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на відповідь позивача від 21.12.2020, що за своєю правовою природою є запереченнями на відповідь на відзив.

Відтак, відповідачем повністю реалізовані процесуальні права на подання заяв по суті справи, підготовче провадження, з урахуванням зміни складу суду, тривало більше трьох місяців, реалізацією відповідачем процесуальних прав на подання заяв по суті справи підтверджується наявність у нього можливостей ініціювання перед судом процесуальних питань, вчинення яких можливе виключно на стадії підготовчого провадження, чого відповідачем не здійснено.

З огляду на усе вищевказане, клопотання відповідача про продовження підготовчого провадження у справі задоволенню не підлягає.

За результатами розгляду клопотання позивача про витребування оригіналів доказів (вх. №1135/21 від 18.01.2021), суд дійшов таких висновків.

Позивач аргументує вказане клопотання тим, що має сумнів у навності у відповідача оригіналів письмових доказів, що були долучені відповідачем до відзиву на позов (вх. № 20558/20 від 28.09.2020).

Відповідно до частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У зв`язку із відповідністю частині 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача про витребування оригіналів доказів (вх. №1135/21 від 18.01.2021) та зобов`язання відповідача надати суду в судовому засіданні оригінали документів, долучених до відзиву на позов (вх. № 20558/20 від 28.09.2020) для огляду в судовому засіданні.

Судове засідання, що призначене на 19.01.2021 на 15:00, не відбулось у зв`язку із хворобою судді.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.01.2021 справу призначено до розгляду на 18.02.2021.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло вступне слово (вх. № 3867/21 від 17.02.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про долучення документів (вх. № 3986/21 від 18.02.2021) та заява про застосування строків позовної давності (вх. № 3898/21 від 18.02.2021).

У судовому засіданні 18.02.2021 суд, без виходу до нарадчої кімнати, без оформлення окремим документом, із занесенням до протоколу судового засідання, постановив ухвалу в порядку частин 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, про неврахування заяв свідків, що подані позивачем під час розгляду справи по суті та відмову у задоволенні клопотання відповідача про врахування свідчень, що вказані у заявах свідків та про виклик свідків у судове засідання, з огляду на те, що долучені до матеріалів справи заяви свідків не відповідають вимогам статей 87, 88 Господарського процесуального кодексу України, статтям 37-38 Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, зважаючи на те, що вказані заяви свідків не посвідчені нотаріусом, з огляду на те, що положенням частини 3 статті 88 Господарського процесуального кодексу України прямо передбачено посвідчення таких заяв саме нотаріусом, а не всіма особами, для яких передбачені законом повноваження на вчинення певних нотаріальних дій, зокрема, відповідно до частини 1 статті 38 Закону України "Про нотаріат" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження на вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстраціїя актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад), а посвідчення заяви свідка не являє собою аналогії із засвідченням справжності підпису на документах, що віднесено до нотаріальних дій, на які уповноважені у сільських населених пунктах посадові особи органу місцевого самоврядування, передбачене статтею 37 Закону України "Про нотаріат", що застосовується щодо питань, передбачених статтею 38 вказаного Закону. Крім того, вказані заяви не відповідають частині 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України, оскільки показання свідків стосуються обставин (факту) наявності кворуму на спірних у справі загальних зборах товариства, які відповідно до законодавства відображаються (обліковуються) у відповідних документах, отже, не можуть встановлюватись на підставі показань свідків.

У судовому засіданні 18.02.2021 оголошено перерву до 02.03.2021, відповідно до частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні через значну кількість доказів, що підлягають дослідженню та обставин, що мають бути встановлені та значну тривалість, у зв`язку з цим, судового засідання.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (вх. № 4126/21 від 22.02.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло вступне слово (вх. № 5029/21 від 02.03.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення щодо витрат на правничу допомогу (вх. № 5031/21 від 02.03.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про приєднання документів (вх. № 5109/21 від 02.03.2021).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення (вх. № 5032/21 від 02.03.2021).

У судовому засіданні 02.03.2021 оголошено перерву до 16.03.2021, відповідно до частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні через значну кількість доказів, що підлягають дослідженню та обставин, що мають бути встановлені та значну тривалість, у зв`язку з цим, судового засідання.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання (вх. № 5655/21 від 10.03.2021) про ознайомлення з матеріалами справи.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення (вх. № 6212/21 від 16.03.2021).

У судове засідання 16.03.2021 з`явились позивач, який підтримав позовні вимоги та відповідач, який заперечував проти задоволення позову.

Відповідно до частини 6 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.03.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд -

встановив:

1. Аргументи ОСОБА_1 .

1.1. Позивач є членом Садівничого товариства "Заліське" та має у володінні земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що підтверджується членською книжкою.

20.08.2020 проведено загальні збори членів товариства, які оформлені протоколом № 2, за результатами яких прийнято такі рішення: 1) роботу ревізійної комісії визнати як відмінну, роботу бухгалтера ОСОБА_2 і голови СТ ОСОБА_3 визнати незадовільною та матеріали ревізії передати до прокуратури; 2) звільнити ОСОБА_3 ; 3) звіт правління за місяць вважати задовільним; 4) обрати переважною більшістю голосів на посаду голови - ОСОБА_4 ; 5) продовжити роботу по вирішенню питань, пов`язаних зі спорами відносно озера; 6) виключити із членів правління ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , затвердити склад правління в повному складі; 7) внести зміни та доповнення до Статуту реєстрація якого до кінця 2016 року; 8) затвердити кошторис на 2016; 9) затвердити кошторис на 2017; 10) затвердити протокол зборів правління № 4; 11) на засіданнях правління розглянути обставини, які клались та встановити межі громадської землі за адресою: АДРЕСА_3 ; 12) принести документи для приватизації земельних ділянок; 13) інші питання.

1.2. З урахуванням того, що рішенням загальних зборів внесено зміни до Статуту - кворум складає 400 осіб, проте, у загальних зборах взяли участь 301 особа, що є підставою для визнання рішень загальних зборів від 20.08.2016, які оформлені протоколом № 2 - недійсними, оскільки вони суперечать вимогам статті 15 Закону України "Про кооперацію" та статті 98 Цивільного кодексу України.

Також, в долучених відповідачем до матеріалів справи документах (Додатки № 7, 8 до Протоколу) здійснено 18 подвійних реєстрацій, а долучені до матеріалів справи доручення на участь у загальних зборах - суперечать вимогам Цивільного кодексу України, оскільки не відповідають визначеній нотаріальній формі.

1.3. Крім того, рішенням загальних зборів визнано недійсним договір спільного споживання електричної енергії від 16.03.2016, який укладений між позивачем та відповідачем, без будь-якої правовї підстави, що суперечить Правилам користування електричною енергією для населення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 та статтям 629, 651, 654, 204 Цивільного кодексу України.

1.4. Аргументи відповідача про застосування строків позовної давності не підлягають задоволенню, з огляду на те, що відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України (станом на дату проведення загальних зборів - 20.08.2016) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

07.08.2019 позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з відповідним позовом, проте, ухвалою від 04.06.2020 провадження у справі № 361/5827/19 закрито.

Згідно з частиною 1 статті 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Оскільки, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області провадження у справі № 361/5827/19 закрито, очевидно, що, з урахуванням вимог статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність почалась спочатку і сплине 05.06.2023.

2. Аргументи Садівничого товариства "Заліське"

2.1. Відносно аргументів позивача про порушення процедури проведення загальних зборів від 20.08.2016 зазначено таке.

20.06.2016 членами товариства проведено загальні збори, які відбулись згідно з пунктом 6.2 Статуту, оскільки на них були присутні більше половини членів товариства.

По завершенню зборів реєстратори оформили реєстрацію актом (Додатки № 7, 8 до Протоколу), згідно з яким участь у зборах особисто брав 301 учасник та 26 членів за дорученням, форма якого обговорена на правлінні 11.07.2007 (Протокол № 2, Додаток 3) і затверджена на загальних зборах громадської організації від 28.07.2007.

Кількість присутніх членів на загальних зборах визначається згідно із бухгалтерськими списками, які складаються на підставі документів про власність, сплати вступних, членських та цільових внесків (додаток № 5).

2.2. Позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України.

2.3. Аргументи позивача про порушення прав, в частині визнання недійсним договору спільного споживання електричної енергії від 16.03.2016 спростовуються тим, що станом на дату підписання зазначеного договору, жодних загальних зборів з цього питання не проводилось, тобто, колишній директор не мав повноважень на підписання зазначеного договору, оскільки його предметом є спільне використання майна садового товариства.

2.4. З моменту проведення загальних зборів - 20.08.2016 позивача не відлючено від електропостачання, тільки у 2019 році на загальних зборах затверджено положення про електропостачання і електромережу СТ "Заліське" і договір між СТ та членом товариства на користування електричною енергію, тобто, рішення загальних зборів, у частині визнання недійним договору електропостачання, жодним чином не порушує права позивача.

2.5. Аргументи позивача про форму доручень на участь у загальних зборах не підлягають врахуванню, з огляду на те, що форма доручень затверджена загальними зборами від 28.07.2007 та використовується по сьогоднішній день шляхом завіряння підписом Голови Садівничого товарсивта "Заліське", що відповідає вимогам статті 40 Закону України "Про нотаріат".

3. Норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з статтею 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статтях 2, 3 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких під господарською діяльністю розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, для визначення юрисдикції цього спору слід керуватися критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, якими є суб`єктний склад, предмет спору та характер спірних правовідносин.

Статтею 167 Господарського процесуального кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Тобто, корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Корпоративним є спір, зокрема щодо управління, діяльності юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (член) такої юридичної особи (до подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.11.2018 року у справі № 562/304/17, від 09.04.2019 року у справі № 916/1295/18).

Стаття 55 Господарського кодексу України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована в установленому законом порядку.

Згідно з статтею 81 Цивільного кодексу юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань датою державної реєстрації СТ "Заліське" визначено 13.10.1992 (дата запису 09.10.2007). Тоді як, згідно з наданої позивачем копії Статуту СТ "Заліське" товариство утворено рішенням установчих зборів 08.09.2001 (пункт 1.2 Статуту СТ "Заліське").

Станом на час створення Садового товариства (як 1992 рік, так і 2001, що підлягає додатковому з`ясуванню) Закон України "Про громадські об`єднання" не набрав чинності (01.01.2013).

Пунктом 4 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про громадські об`єднання" встановлено, що Статути (положення) громадських організацій, спілок громадських організацій мають бути приведені у відповідність із цим Законом протягом п`яти років з дня введення його в дію (тобто, до 1 січня 2018 року).

Садівничі товариства та їх об`єднання, які утворені та зареєстровані як юридичні особи відповідно до Закону України "Про об`єднання громадян" (чинний до 01.01.2013), є громадськими організаціями, що створені для задоволення та захисту своїх законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів і здійснюють діяльність без мети отримання прибутку. З набранням чинності Законом України "Про кооперацію" Садівничі товариства отримали можливість здійснити реєстрацію такої юридичної особи, як обслуговуючого кооперативу.

За змістом положень статей 2, 6, 9 Закону України "Про кооперацію" кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону України "Про кооперацію").

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності СТ "Заліське" є комплексне обслуговування об`єктів (Код КВЕД 81.10).

Отже, Садове товариство є обслуговуючим кооперативом, оскільки, в силу приписів Закону України "Про кооперацію", члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними (правова позиція щодо застосування вказаного Закону наведена в постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 509/577/18, від 01.10.2019 у справі № 910/7554/18, від 17.12.2019 № 904/4887/18, від 25.11.2020 у справі № 370/1965/18, від 370/386/19 від 12.08.2020, від 09.10.2019 у справі № 361/1478/17.

Правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначаються Законом України "Про кооперацію".

Кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування (стаття 2 Закону України "Про кооперацію").

Основними принципами кооперації згідно із статтею 4 Закону України "Про кооперацію" є, зокрема, безпосередня участь членів кооперативної організації у її діяльності, рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос), соціальної справедливості, взаємодопомоги та співробітництва, демократичного контролю за діяльністю кооперативних організацій та їх посадових осіб з боку членів кооперативних організацій.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про кооперацію"для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси. Джерелами формування майна кооперативу є: вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї; майно, добровільно передане кооперативу його членами; кошти, що надходять від провадження господарської діяльності; кошти, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій; грошові та майнові пожертвування, благодійні внески, гранти, безоплатна технічна допомога юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних, інші надходження, не заборонені законодавством. Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу (стаття 2 Закону України "Про кооперацію").

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

З огляду на зміст Статуту Товариства та визначень, що містяться в Законі України "Про кооперацію", можна дійти висновку, що дійсно, за цілями створення, метою діяльності, умовами функціонування Товариство цілком відповідає ознакам обслуговуючого кооперативу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 41 Закону України "Про кооперацію" кооперативи та кооперативні об`єднання, які створено до набрання чинності цим Законом, зобов`язані протягом року з дня набрання чинності цим Законом привести свої статути у відповідність із цим Законом. До приведення статутів у відповідність із цим Законом кооперативи та кооперативні об`єднання керуються положеннями діючих статутів у частині, що не суперечить цьому Закону.

Поряд із цим, судом встановлено, що Товариством не приймалося рішення про внесення змін в установчі документи щодо віднесення його до обслуговуючого кооперативу.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про кооперацію" вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

До компетенції загальних зборів членів кооперативу належить: затвердження статуту кооперативу та внесення до нього змін, прийняття інших рішень, що стосуються діяльності кооперативу; утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу; заслуховування звітів його органів управління і органів контролю; затвердження порядку розподілу доходу кооперативу; визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв; визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу; визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу; затвердження річного звіту і балансу кооперативу; затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства; прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном; утворення спеціальних комісій із залученням як консультантів найманих працівників; прийняття рішень про вступ кооперативу до кооперативних об`єднань; прийняття рішень про реорганізацію або ліквідацію кооперативу.

Рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу про прийняття, внесення змін до статуту, вступ до кооперативного об`єднання або вихід з нього та про реорганізацію або ліквідацію кооперативу вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як 75 відсотків членів кооперативу, присутніх на загальних зборах кооперативу. З інших питань рішення приймаються простою більшістю голосів членів (уповноважених) кооперативу, присутніх на його загальних зборах.

Статтею 257 Цивільного кодексу України (станом на дату проведення загальних зборів) визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з частиною 1 статті 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 Цивільного кодексу України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто, офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Відповідно до пунктів 17, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59, 60 Закону України "Про господарські товариства", статті 41, 42 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 15 Закону України "Про кооперацію"); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина 6 статті 42 Закону України "Про акціонерні товариства"); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина 5 статті 61 Закону України "Про господарські товариства"); відсутність протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю (частина 6 статті 60 Закону України "Про господарські товариства"); відсутність протоколу загальних зборів Акціонерного товариства, підписаного головою і секретарем зборів (стаття 46 Закону України "Про акціонерні товариства").

4. Фактичні обставини, встановлені судом, докази, що прийняті та відхилені судом, мотиви прийняття або відхилення кожного доказу та аргументу, викладеного сторонами у матеріалах справи та висновки суду за результатами розгляду справи

Предмет позову: визнання недійсним рішення загальних зборів Садівничого товариства "Заліське" від 20 серпня 2016 року, яке оформлено протоколом №2.

Підстава позову: відсутність кворуму.

На виконання вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України визначено порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень: чи сплинув строк позовної давності та чи підлягають застосуванню наслідки його спливу в даній справі; наявність кворуму та чи є це підставою для визнання недійсним рішення; чи порушує спірне рішення права позивача.

4.1. Відносно аргументів сторін про наявність кворуму та підстав для визнання недійсним рішення, суд зазначає таке.

4.1.1. 20.08.2020, за результатами проведення загальних зборів членів Садівничого товариства "Заліське", які оформлені протоколом № 2, прийняті такі рішення: 1) роботу ревізійної комісії визнати як відмінну, роботу бухгалтера ОСОБА_2 і голови СТ ОСОБА_3 визнати незадовільною та матеріали ревізії передати до прокуратури; 2) звільнити ОСОБА_3 ; 3) звіт правління за місяць вважати задовільним; 4) обрати переважною більшістю голосів на посаду голови - ОСОБА_4 ; 5) продовжити роботу по вирішенню питань, пов`язаних зі спорами відносно озера; 6) виключити із членів правління ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , затвердити склад правління в повному складі; 7) внести зміни та доповнення до Статуту реєстрація якого до кінця 2016 року; 8) затвердити кошторис на 2016; 9) затвердити кошторис на 2017; 10) затвердити протокол зборів правління № 4; 11) на засіданнях правління розглянути обставини, які склались та встановити межі громадської землі за адресою: АДРЕСА_3; 12) принести документи для приватизації земельних ділянок; 13) інші питання.

Відповідно до пункту 6.2 Статуту вищим органом управління товариства є загальні збори.

Загальні збори: затверджують статут Товариства, вносять до нього зміни та доповнення; обирають строком на 5 років голову правління Товариства, членів правління, ревізійну комісію; затверджують прибутково-витратні кошториси; заслуховують звіти правління та ревізійної комісії про їх діяльність, затверджують річні звіти і акти ревізій; визначають трудову діяльність членів товариства у роботах, що проводяться колективно, затверджують план агротехнічних заходів; вирішують питання про припинення діяльності товариства та інші питання.

Загальні збори правомочні вирішувати питання, якщо на зборах присутні більше половини членів товариства.

4.1.2. Відповідно до статті 15 Закону України "Про кооперацію" рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу про прийняття, внесення змін до статуту, вступ до кооперативного об`єднання або вихід з нього та про реорганізацію або ліквідацію кооперативу вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як 75 відсотків членів кооперативу, присутніх на загальних зборах кооперативу. З інших питань рішення приймаються простою більшістю голосів членів (уповноважених) кооперативу, присутніх на його загальних зборах.

Згідно з статтею 98 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59, 60 Закону України "Про господарські товариства", статті 41, 42 Закону України "Про акціонерні товариства", стаття 15 Закону України "Про кооперацію").

Зазначені підстави викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 916/474/18, від 27.03.2019 у справі № 915/394/18, від 02.05.2018 у справі № 918/373/17.

4.1.3. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 26 від 09.10.2007 та № 43 від 18.02.2021, перелік засновників (учасників) юридичної особи: Садове товариство "Заліське": фізичні особи в кількості 600 чоловік.

За приписом пункту 8 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: перелік засновників та учасників (крім учасників громадських організацій, акціонерних товариств, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, благодійних фондів та політичних партій) юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження, країна громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серія та номер паспорта, якщо засновник - фізична особа; найменування, країна резидентства, місцезнаходження та ідентифікаційний код, якщо засновник - юридична особа; відмітка про закінчення повноважень засновника громадського формування у зв`язку з державною реєстрацією.

Відповідно до статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, винесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, з урахуванням вищезазначених вимог Закону України "Про кооперацію" відносно наявності кворуму в розмірі 75% членів кооперативу для прийняття рішення про внесення змін до статуту та фактичної кількості членів - 600, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку, що для внесення змін до статуту необхідна кількість 450 учасників Садівничого товариства "Заліське".

4.1.4. Загальними зборами учасників Садівничого товариства "Заліське" від 20.08.2016, що оформлене протоколом № 2, вирішено, зокрема: внести зміни та доповнення до Статуту, реєстрація якого до кінця 2016 року.

Під час розгляду справи, представником відповідача підтверджено, що саме на підставі рішення загальних зборів від 20.08.2016, яке оформлене протоколом № 2, внесено зміни та затверджено статут у новій редакції, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією статуту за 2016 рік, який затверджено спірним рішенням та відомостями з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 43 від 18.02.2021 про вчинення відповідних дій 13.09.2016, уповноваженими представниками Броварської районної державної адміністрації Київської області.

4.1.5. За наданими відповідачем до матеріалів справи документами: акт № 1 про результати реєстрації членів Садового товариства "Заліське" на загальних зборах 20.08.2016, затверджений в.о Голови правління - Черський М.П., на загальних зборах 20.08.2016 була присутня 301 особа та за дорученнями - 26 осіб (копії доручень та журнал реєстрації доручень додаються), всього 327 осіб з 600 членів товариства.

Крім того, встановлено, що згідно із списком реєстрації від 20.08.2016: ОСОБА_9 включено 2 рази, ОСОБА_10 включено 2 рази, ОСОБА_11 включено 2 рази, ОСОБА_12 включено 2 рази, ОСОБА_13 включено 2 рази, ОСОБА_14 включено 2 рази, ОСОБА_15 включено 2 рази, отже, на зборах були присутні 294 члени особисто та 26 членів за дорученнями, форма яких затверджена рішенням правління від 11.07.2007, що підтверджується протоколом № 2 від 11.07.2007, тобто - всього 320 осіб.

4.1.6. Позивач зазначає, що долучені до матеріалів справи відповідачем реєстри учасників загальних зборів містять 18 подвійних реєстрацій та на аркушах 1, 2 одного з учасників викреслили, таким чином, у зборах брали участь 300-18=282 особи.

Також до матеріалів справи долучено інформаційні довідки про право власності на земельні ділянки, за місцезнаходженням яких, у реєстрах загальних зборів учасників від 20.08.2016 розписались інші особи, ніж ті, що зазначні в інформаціних довідках на землю, у кількості 46 осіб, тобто, у загальних зборах брали участь 282-46=236 осіб, які є власниками земельних ділянок та можуть бути членами садового товариства.

4.1.7. Судом досліджено пункт 4 протоколу № 2 загальних зборів учасників від 20.08.2016, згідно з яким "Голосували за ОСОБА_16 - за 62 особи, за ОСОБА_17 за 25 осіб, за ОСОБА_4 - за 210 осіб" та ухвалили обрати переважною більшістю голосів на посаду голови "Заліське" ОСОБА_4 , відомостей про осіб, які утримались чи голосували проти матеріали протоколу не містять, тобто, у голосуванні брали участь всього 297 осіб (62+25+210), що, у свою чергу, суперечить долученим до матеріалів справи сторонами документам відносно фактичної кількості учасників на загальних зборах від 20.08.2016.

4.1.8. Позивачем долучено до матеріалів справи список членів Садівничого товариства "Заліське", затверджений протоколом № 1 від 12.02.1998, згідно з яким у товаристві обліковується 671 земельна ділянка, проте, також долучено роздруківку файлу: Членські внески всі станом на 2020, згідно з яким обліковується 708 земельних ділянок.

4.1.9. Відповідачем зазначено, що облік членів товариства здійснюється на підставі бухгалтерських документів, згідно з якими загальна кількість членів Садового товариства "Заліське" складає 600 осіб, інші земельні ділянки перебувають у власності, проте, їх власники, станом на дату проведення загальних зборів від 20.08.2016, не вступили до членів садівничого товариства.

4.1.10. Сторонами до матеріалів справи не долучено, ані членських книжок на всіх учасників садівничого товариства, ані переліку всіх земельних ділянок, які обліковуються на території Садівничого товариства "Заліське", дослідивши які разом з бухгалтерською документацією відносно наявності заборгованості за внесками, можливо встановити фактичну кількість учасників Садового товариства "Заліське", з огляду на зазначене, суд бере до уваги під час прийняття рішення, інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно фактичної кількості учасників садівничого товариства "Залізьке" - 600 осіб, яка згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" є достовірною та відхиляє інші аргументи сторін відносно фактичної кількості членів Садівничого товариства "Заліське".

4.1.11. Отже, з урахуванням предмету позову і того, що загальними зборами учасників Садівничого товариства "Заліське" від 20.08.2016, що оформлені протоколом № 2, внесено зміни та доповнення до Статуту без наявності визначеного статтею 15 Закону України "Про кооперацію" кворуму у розмірі 75% від загальної кількості осіб (600*75%=450 осіб), суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним рішення загальних зборів Садівничого товариства "Заліське" від 20.08.2016, оскільки відсутність кворуму є безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку із порушенням прямих вказівок закону.

4.1.12. Аргументи сторін відносно фактичної кількості учасників на загальних зборах: 236 осіб або 320 осіб, наявності визначених дорученнями повноважень для участі у загальних зборах, фактичної кількості земельних ділянок та членів кооперативу не впливають на вказані висновки, з огляду на те, що відомості про 600 членів Садівничого товариства "Заліське" внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є достовірними, а жодних рішень про затвердження іншої кількості членів товариства або змін кількості зареєстрованих членів Садівничого товариства "Заліське", матеріали справи не місять, з огляду на те, що для прийняття рішення про внесення змін до статуту необхідно 75 % загальної кількості членів - 450 осіб, що визначено Законом України "Про кооперацію", очевидно, що вказане рішення зборів зачіпає як права конкретної особи щодо здійснення діяльності з управління юридичною особою, так і процедуру прийняття такого рішення в цілому.

4.1.13. Відносно аргументів сторін про прийняття інших рішень, які затверджені протоколом № 2 від 20.08.2016 та до яких застосовується кворум у розмірі 50% + 1, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 протоколу № 2 загальних зборів учасників від 20.08.2016, в якому зазначено інформацію про те, що: "Голосували за ОСОБА_16 - за 62 особи, за ОСОБА_17 за 25 осіб, за ОСОБА_4 - за 210 осіб" та ухвалили обрати переважною більшістю голосів на посаду голови "Заліське" ОСОБА_4 , а відомості про осіб, які утримались чи голосували проти матеріали протоколу не містять, суд, з урахуванням відсутності у матеріалах справи членських книжок для фактичного співвідношення прізвищ осіб, які зазначені в реєстрі учасників до членства у садівничому товаристві «Заліське», бере до уваги зазначені у протоколі відомості про кількість осіб, які голосували, а саме: 62+25+210=297, тобто, враховуючи інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно фактичної кількості учасників садівничого товариства "Заліське" - 600 осіб, яка згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" є достовірною, суд дійшов висновку, що на загальних зборах учасників Садівничого товариства «Заліське», що оформлене протоколом № 2 був відсутній кворум 50% + 1, оскільки, рішення приймалось 297 голосами замість 301.

4.1.14. Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з частиною 1 статті 161 цього Кодексу при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Судом оцінені докази, що надані сторонами до матеріалів справи за їх належністю, допустимістю, достовірністю, вірогідністю (статті 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем у позовній заяві стверджується про не вчинення товариством дій щодо створення та ведення реєстру членів товариства, не вчинення дій щодо встановлення наявності членства в осіб, які брали участь у спірних загальних зборах, не вчинення дій щодо складання реєстру членів, які брали участь у спірних загальних зборах, відсутністю доручень на підставі яких у зборах брали участь представники членів товариства, а також необхідністю доведення обставин членства у товаристві членськими книжками кожного з членів товариства.

Натомість, до відзиву відповідачем долучені: реєстр членів товариства, що складений на підставі бухгалтерської документації щодо сплати вступних, членських та цільових внесків, після сплати яких відповідно до пункту 4.3. Статуту товариства і набувається членство у товаристві, наявність в особи членської книжки є підтвердженням членства у товаристві, проте, за пунктами 4.3., 4.4. Статуту членство виникає з моменту сплати вступного внеску, тоді як членська книжка видається протягом місяця з дня прийому особи у члени товариства, більше того, членські книжки видані фізичним особам - членам товариства, які не являються учасниками даної справи, відтак, саме реєстр на підставі бухгалтерських даних про сплату вступних внесків є належним доказом членства у товаристві, а його надання суду спростовує вищевказані доводи позивача про не вчинення товариством дій щодо створення та ведення реєстру членів товариства.

Також відповідачем надані: реєстр членів, які брали участь у спірних загальних зборах, копії доручень, на підставі яких у зборах брали участь представники членів товариства, протокол засідання правління відповідача від 11.07.2007 №2 про затвердження форми таких доручень, журнал реєстрації доручень, відтак, вказаним наданням відповідачем спростовані доводи позивача про відсутність зазначених документів.

На підставі статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України судом взято до уваги, що для встановлення обставин наявності кворуму на спірних загальних зборах належними доказами є саме вищезазначені реєстри: членів товариства та осіб, що брали участь у зборах та обставини щодо осіб, які фактично були присутні на зборах не підлягають встановленню за показаннями свідків.

На підставі дослідження реєстру членів товариства, які брали участь у спірних загальних зборах, у судових засіданнях з розгляду справи по суті, за участі обох сторін, з урахуванням їх доводів, щодо кожного конкретного випадку внесення осіб у вказаний реєстр, встановлені помилки, що вище враховані судом у рішенні, інші доводи позивача щодо логічного співвідношення кількості земельних ділянок із кількістю членів та відповідності права власності на земельну ділянку та членства у товаристві, судом не враховані, оскільки обов`язковість такої відповідності не передбачена Статутом товариства або чинним законодавством, відсутність членства у товаристві інших осіб, що зазначені у реєстрі присутніх на спірних зборах, позивачем не доведена власними або витребуваними доказами, не враховані судом також доводи позивача про наявність підстав для виключення деяких з членів товариства, з огляду на втрату ними права на нерухоме майно, оскільки відповідно до Статуту відповідача виключення з членів товариства проводиться за рішенням правління товариства, яке затверджується загальними зборами, відтак, за відсутності таких рішень, вказане не може бути вирішене судом.

Згідно з частинами 3, 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

4.1.15. Відповідно до частини 5 статті 245 Цивільного кодексу України довіреність на право участі та голосування на загальних зборах, видана фізичною особою, посвідчується у порядку, визначеному законодавством.

Частиною двадцять першою статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що у разі участі представника засновника (учасника) юридичної особи у прийнятті рішення уповноваженим органом управління юридичної особи додатково подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, що засвідчує його повноваження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 Цивільного кодексу України визначено, що представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі статтею 245 Цивільного кодексу України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" зазначено, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Відповідно до рішення правління товариства, що оформлене протоколом засідання правління від 11.07.2007 №2 затверджено форму доручення члена товариства для голосування по всім питанням на чергових та позачергових загальних зборах членів СТ «Заліське», суду наданий журнал реєстрації таких доручень та доручення щодо спірних загальних зборів (копії долучені до матеріалів справи, а оригінали надані для огляду у судовому засіданні з розгляду справи по суті).

Зважаючи на викладене, судом враховані члени товариства, що були представлені на спірних зборах представниками за дорученнями.

5. Відносно аргументів сторін про порушення права позивача в частині визнання недійсним договору спільного споживання електричної енергії від 16.03.2016, суд зазначає таке.

5.1. Між Садівничим товариством "Заліське", в особі директора ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір спільного споживання електричної енергії від 10.03.2016.

Відповідно до пункту 2.2. Договору Садівниче товариство "Заліське" зобов`язується виконувати свої зобов`язання та використовувати свої права за Договором № 368 від 12.08.2013 виключно в інтересах всіх співвідповідачів, власників земельних ділянок, які є членами товариства для безперебійного та якісного споживання електричної енергії.

Згідно з пунктом 3.1 Договору Садівниче товариство допускає співспоживання електричної енергії та укладення цього договору лише при визнанні та виконанні споживачем умов прозорого споживання електричної енергії.

Пунктом 6.2 Договору визначено, що договір укладено строком до 31.12.2017.

Відповідно до пункту 6.4 Договору цей договір може бути розірваний споживачем в односторонньому порядку в разі встановлення факту крадіжки електричної енергії співспоживачем.

5.1.2. Пунктом 2 рішення загальних зборів від 20.08.2016, що затверджене протоколом № 2, вирішено: звільнити голову Садового товариства ОСОБА_3 у зв`язку із недовірою із подальшим розслідуванням справ в прокуратурі та поліції; пунктом 10 вирішено визнати недійсними договори про електропостачання, які були підписані членами Садового товариства, за період головування ОСОБА_3

5.1.3 Згідно з пунктом 6.2 Статуту загальні збори вирішують питання про припинення Товариства та інші питання.

Пунктом 6.6 Статуту визначено, що правління вносить на розгляд загальних зборів товариства питання, що відносяться до їх компетенції, вирішує питання, пов`язані з діяльністю товариства, здійснює облік майна та грошових коштів товариства, використовує їх згідно прибутково-витратних кошторисів, затверджених загальними зборами.

Посадовою особою, яка очолює правління є Голова, який: очолює правління, організовує його роботу, виносить питання на засідання правління, виконує інші функції, що випливають з цього статуту та чинного законодавства.

Відповідно до пункту 6.5 Статуту правління товариства є виконавчим органом і у своїй діяльності підзвітне загальним зборам.

Згідно з пунктами 7.4, 7.6 Статуту кошти та майно товариства знаходяться в його повному розпорядженні та використовуються на його статутні цілі. Товариство є власником майна, що йому належить, здійснює згідно з чинним законодавством володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться в його власності, згідно з метою своєї статутної діяльності і призначення майна.

5.1.4. Пунктом 1.2 Договору визначено, що ОСОБА_1 має бажання споживати електричну енергію разом з садовим товариством через прилади та мережу на підставі Договору № 368 від 12.08.2013, які є власністю Садового товариства та бути співспоживачем електричної енергії.

5.1.5. Отже, з огляду на предмет договору спільного споживання електричної енергії від 10.03.2016., позивач, як співспоживач електричної енергії, підключився до приладів та мереж електропостачання, які є власністю та перебувають на балансі відповідача, тобто, з урахуванням вимог статей 6.2, 6.5, 6.6, 7.4, 7.6 Статуту, рішення про надання дозволу на укладення Договору спільного споживання електричної енергії від 10.03.2016 повинно затверджуватись рішенням загальних зборів, оскільки, договором вирішувалось питання спільного використання майна відповідача, отже, голова садового товариства ОСОБА_3 на мав повноважень на підписання зазначеного договору, крім того, позивача не обмежували у використанні електричної енергії шляхом відключення, що не заперечується нею самою.

Також, матеріали справи містять Положення про електропостачання і електромережу Садового товариства "Заліське", яке затверджено протоколом № 1 загальних зборів від 2019 та договір на користування електричною електроенергією, яким визначено права та обов`язки споживачів, тобто, аргументи позивача про порушення її права на користування електричною енергією спростовуються долученими до матеріалів справи документами.

6. Відносно аргументів сторін про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке.

6.1. Відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений статтею 257 Цивільного кодексу України

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 28.08.2019 у справі № 361/5827/19 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства "Заліське" про визнання недійсним рішень загальних зборів від 20.08.2016, ухвалою Броварського районного суду Київської області від 21.10.2019 об`єднано в одне провадження справи № 361/5827/19, справу № 361/6013/19 за позовом ОСОБА_18 до Садового товариства "Заліське" про визнання недійсним рішення загальних зборів від 20.08.2016, № 361/5619/19 за позовом ОСОБА_19 до Садового товариства "Заліське" про визнання недійсним рішення загальних зборів від 20.08.2016.

У подальшому, ухвалою Броварського районного суду Київської області від 04.06.2020 провадження № 361/5827/19 закрито у зв`язку із тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, про що позивачу стало відомо 09.06.2020, оскільки подано заяву про повернення судового збору.

У свою чергу, закриття провадження у справі не має наслідком, ані зупинення перебігу позовної давності, ані переривання перебігу позовної давності, отже, з урахуванням дати проведення загальних зборів - 20.06.2016, дати звернення до суду - 20.06.2020, очевидно, що позивачем пропущено визначений статтею 257 Цивільного кодексу України строк звернення до суду.

6.1.2. Позивач заперечує проти аргументів відповідача, оскільки відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на дату проведення спірних загальних зборів) перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

07.08.2019 позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з відповідним позовом, проте, ухвалою від 04.06.2020 провадження у справі № 361/5827/19 закрито.

Згідно з частиною 1 статті 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Оскільки ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області провадження у справі № 361/5827/19 закрито, очевидно, що з урахуванням вимог статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність почалась спочатку і сплине 05.06.2023.

6.2. За результатами розгляду аргументів сторін про позовну давність суд зазначає таке.

6.2.1. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (у редакції від 11.06.2016) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною 1 статті 265 Цивільного кодексу України визначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

6.2.2. З огляду на правову позицію, що викладено у пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

6.2.3. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", заяви № 22083/93, 22095/93; § 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

6.2.3. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України у постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема, в постанові від 15.05.2018 у справі №911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17.

6.3. Оскаржуване рішення загальних зборів, яке оформлено протоколом № 2, прийнято 20.08.2016, за участі позивача, що не заперечується сторонами.

16.08.2019 позивач звернувся з позовом до Садівничого товариства "Заліське" про визнання недійсним рішення загальних зборів від 20.08.2016 до Броварського районного суду Київської області, що підтверджується ухвалою від 16.08.2019 у справі № 361/5827/19, тобто, у межах строку, визначеного статтею 257 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 04.06.2020 провадження у справі № 361/5827/19 закрито, з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

6.3.1. Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм права, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі, й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності.

Аналогічний висновок щодо застосування частини 2 статті 264 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 07.09.20202 у справі № 904/1080/19, від 17.06.2020 у справі № 916/1689/17.

6.3.2. Відповідно до частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а сааме: подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин, є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

6.3.3. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

6.4. Отже, з урахуванням дати проведення спірних загальних зборів (за участі позивача) - 20.08.2016, з якої почався перебіг позовної давності, визначений статтею 261 Цивільного кодексу України, дати звернення до Броварського районного суду Київської області - 16.08.2019, дати закриття провадження у справі № 361/5827/19 - 04.06.2020, з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, того, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть, у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності (визначеного статтею 264 Цивільного кодексу України), дати звернення з позовом до Господарського суду Київської області - 06.08.2020 та відсутності у матеріалах справи клопотань позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенін позову, з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України.

6.5. Конституцією України проголошено, що Україна є правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8).

Конституційний Суд України в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

6.5.1. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд, керуючись Рішенням Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", аналізуючи повноту дослідження судом обставин справи зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає з статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункти 21, 23 Рішення).

6.5.2. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) Суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі, обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

6.5.3. Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За статтею 80 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

6.6. Оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, про відмову у задоволеннні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

6.7. Судовий збір за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача у повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 73, 74, 76-80, 129, 232, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову (вх. № 2282/20 від 06.08.2020) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Садівничого Товариства "Заліське" (07433, Київська обл., Броварський р-н, с. Богданівка, вул. Центральна, буд. 2/1, , адреса для листування: 07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 16, кв. 58) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.04.2021.

Суддя С.О. Саванчук