ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/77/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м.Харків
про стягнення коштів 46 959 008,62 грн.
за участю представників:

позивача: не з`явився;

відповідача: Артюх Ю.В., адвокат.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений природний газ по договору №3030/1920ЕЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 23.09.2019 у розмірі 46 959 008,62 грн., з яких: основний борг 42 000 468,68 грн, пеня у розмірі 2 980 551,33 грн., 3% річних у розмірі 982 797,14 грн. та інфляційні втрати у розмірі 995 191,47 грн. Також, позивач просить суд відшкодувати за рахунок відповідача понесені ним судові витрати у сумі 704 385,20 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.01.2021 призначено справу до розгляду у в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10.02.2021 об 11:00.

29.01.2021 відповідач подав відзив (вх.№ 2245), в якому позовні вимоги визнає в частині стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат. Вимоги в частині стягнення пені відповідач визнає частково, крім того просить суд зменшити розмір пені на 86,8%.

08.02.2021 позивач подав відповідь на відзив (вх.№ 3048), в якій зазначив, що нарахування пені є законним та правомірним, проти її зменшення заперечував.Щодо застосування п.15 розділу 2 прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» наголосив, що Закон України від 03.04.2020 року №553-ІX зворотної дії в часі щодо юридичних осіб не має.

09.03.2021 відповідач подав заперечення (вх.№5435), в яких зазначив про правомірність застосування у даному випадку п. 15 розділу 2 прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Також відповідачем було уточнено клопотання про зменшення пені, за наслідком чого останній просить зменшити розмір пені на 50%.

Протокольною ухвалою від 10.03.2021 на підставі п.3 ч.2 ст.185 ГПК України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.03.2021 о 10:30 год.

Представник позивача у судове засідання 31.03.2021 року не з`явився, до суду надав клопотання (вх.№1817 від 31.03.2021), в якому позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розгляд справи здійснювати за його відсутністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.03.2021 року підтримав викладені ним у заявах по суті обставини та просив зменшити пеню на 50 %.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані сторонами докази, суд установив такі обставини.

23.09.2019 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник, позивач) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (споживач, відповідач) укладено договір № 3030/1920ЕЕ-32 постачання природного газу (надалі- Договір, а.с.18-26), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити відповідачу природний газ, а відповідач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва електричної енергії.

Згідно з п. 3.8. договору приймання -передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 5.1. договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 11.1 договору сторони визначили, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2020 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Додатковими угодами від 31.10.2019 №1, від 12.11.2019 №2, від 09.12.2019 №3, від 26.12.2019 №4, від 28.01.2020 №5, від 24.02.2020 №6, від 23.03.2020 №7, від 30.04.2020 №8, від 22.05.2020 №9, від 22.06.2020 №10, від 22.07.2020 №11, від 31.07.2020 №12, від 25.08.2020 №13 (а.с.27-40) сторонами було внесено зміни до окремих пунктів Договору.

Так, на виконання умов вищевказаного договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 42 000 468,68 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання - передачі природного газу (а.с. 41-48).

Вказані акти приймання - передачі природного газу підписано уповноваженими представниками сторін і скріплено їх печатками.

Відповідач за поставлений природний газ не розрахувався, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 42 000 468,68 грн. Цей факт визнається відповідачем у відзиві на позов та представниками відповідача у судових засіданнях.

Прострочення строку сплати основного боргу і стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення умов господарського зобов`язання.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом вжиття наведених у позові способів захисту права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідач доказів на спростування тверджень позивача про наявність у відповідача заборгованості за Договором у розмірі вказаному у позові не надав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Водночас відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 42 000 468,68 грн.; 3% річних в сумі 982 797,14 грн.; інфляційних в сумі 995 191,47 грн.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини та часткове визнання позиву відповідачем, суд визнає вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 42 000 468,68 грн., 3% річних в сумі 982 797,14 грн., інфляційних в сумі 995 191,47 грн. належно обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення пені в сумі 2 980 551,33 грн., суд зазначає таке.

В силу частини другої статті 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем нараховано пеню за період з 26.11.2019 по 01.12.2020 року.

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що позивачем безпідставно нараховано пеню в загальній сумі 2 445 480,70 грн. за період з 12.03.2020 року по 01.12.2020 року, виходячи з наступного.

Постановами Кабінету Міністрів України від 11 травня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 9 грудня 2020 року №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року по 28 лютого 2021 року встановлений карантин.

З метою підтримки підприємств в умовах карантину, відповідно до пункту 15 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-ІХ тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

Таким чином, позивач не мав права нараховувати пеню за період з 12.03.2020 року по 01.12.2020 року.

У відповіді на відзив позивач послався на положення п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 року, в якій Конституційний Суд України зазначив:

"Вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007року№ б-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № З-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголошує на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України".

Втім суд вважає посилання позивача на вказане рішення Конституційного Суду України недоречним, виходячи з такого.

У рішенні Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 року йде мова про предмет регулювання Закону України "Про Державний бюджет України", водночас, як було зазначено вище, обмеження щодо нарахування штрафних санкцій були введені в прикінцевих положеннях Закону України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік". При цьому вищенаведеним Законом України не вносились зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в частині заборони нарахування штрафних санкцій, тобто предмет регулювання Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в розумінні Конституційного Суду України не був порушений.

Таким чином, прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", які не вносять зміни до Державного бюджету України, не можуть розглядатись в якості частини Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", і, як наслідок, не можуть оцінюватись на предмет їх відповідності Конституції України в контексті вищенаведеного рішення Конституційного Суду України.

Крім того, положення пункту 15 розділу II Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-ІХ не були визнані неконституційними, відтак є діючими.

Щодо зворотної дії в часі норм Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-ІХ, суд зазначає таке.

Так, Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-ІХ набрав чинності 18.04.2020 року.

При цьому п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 встановлено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Відтак, як зазначає позивач, положення Закону від 13.04.2020 року № 553-ІХ в частині заборони нарахування штрафних санкцій не можуть застосовуватись до правовідносин сторін, які виникли з 12.03.2020 року (дата початку карантину), оскільки вказаний закон не має зворотної дії в часі.

Проте, суд не погоджується з цією позицією позивача.

У п. 3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно- правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відтак, у спеціальному нормативно-правовому акті, який регулює цивільні правовідносини, передбачена пряма вказівка на зворотну дію в часі будь-якого акта цивільного законодавства, що пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно з ст. 549 ЦК України до складу неустойки входить штраф та пеня.

Відповідно до ст. 611 та ст. 622 ЦК України сплата неустойки відноситься до видів відповідальності за порушення зобов`язання.

Як зазначалось вище, відповідно до пункту 15 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-ІХ тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.

В розумінні ст. 4 ЦК України вищенаведена норма Закону від 13.04.2020 року № 553-ІХ є актом цивільного законодавства, оскільки регулює порядок нарахування пені та штрафних санкцій, та має зворотну дію в часі, яка починається з початком дії карантину (12.03.2020 року), оскільки скасовує цивільну відповідальність за прострочення виконання зобов`язання.

Відтак, позивач не мав права нараховувати пеню починаючи з 12.03.2020 року.

Таким чином, обґрунтованим є розмір пені в сумі 535 070,63 грн., що нарахована за період з 26.11.2019 року по 11.03.2020 року.

Водночас запереченяя відповідача містять клопотання про зменшення суми пені на 50%.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені відповідач посилається на величезну суму заборгованості споживачів за теплову енергію, низьку платоспроможність населення, несвоєчасне фінансуванням пільг і субсидій, несвоєчасне відшкодування різниці в тарифах, у зв`язку з чим дані обставини свідчать про перебування відповідача у скрутному фінансову становищі. Станом на 01.01.2021 загальна сума заборгованості за теплову енергію складає 4,0 млрд. грн., у тому числі заборгованість населення - 3,6 млрд. грн., бюджетних установ 186,2 млн. грн.., госпрозрахункових підприємств 155,6 млн. грн., заборгованість державного та місцевого бюджету з компенсації пільг 63,1 млн. грн.. Зазначені обставини відповідач підтверджує довідкою про заборгованість за спожиту теплову енергію від 12.01.2021. Також, відповідач вказує, що у КП "Харківські теплові мережі" в обсязі поставленої населенню теплової енергії - 86,8% (довідка про кількість теплової енергії, відпущеної КП "Харківські теплові мережі" споживачам за 2020 рік) відсутнє джерело погашення штрафних санкцій.

Законом України "Про тимчасову заборону стягненні пені з громадян України за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги" №486/96 від 13.11.1996 до 01.01.2011 було заборонено нараховувати і стягувати із громадян пеню за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, що не ініціювало проведення оплат та позбавляло Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" джерел погашення по штрафних санкціях. Хоча з 01.01.2011 заборона на нарахування й стягнення пені знята, але стягнення пені з населення передбачено лише з травня 2019 року Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII, що унеможливлює її нарахування та стягнення підприємством. Законом України "Про реструктуризацію заборгованості по квартирній платі, платі за житлово-комунальні послуги, спожитий газ і електроенергію" дозволяється реструктурувати заборгованість за комунальні послуги строком до п`яти років. Станом на 01.12.2020 сума реструктурованої заборгованості складає 208,9 млн. грн., що підтверджуються інформацією відповідача від 12.01.2021.

Крім того, важкий фінансовий стан підприємства відповідач підтверджує балансом підприємства на 30.09.2020, у якому відображені збитки підприємства. Сума збитків станом на 30.09.2020 становила 7,9 млрд. грн.

З огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб`єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не має можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за поставлену позивачем теплову енергію, у зв`язку з чим вина відповідача з прострочення платежів за спірними договорами відсутня.

Прострочення оплати відповідачем за поставлений газ відбулось не тільки з вини відповідача, оскільки відповідач є комунальним підприємством і основним різновидом господарської діяльності відповідача є надання послуг опалення та постачання гарячої води населенню та іншим споживачам. Основним споживачем послуг відповідача з централізованого теплопостачання є населення. В матеріалах справи містяться довідка про стан заборгованості споживачів за надані послуги з теплопостачання КП "Харківські теплові мережі".

Суд приймає до уваги те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, з останнього підлягає стягнення на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати, що також компенсує можливі негативні наслідки для кредитора.

Разом з тим, суд приймає до уваги, що сплата штрафних санкцій зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інші інтереси, зокрема, впливає на можливість вчасного та якісного постачання теплової енергії споживачам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 922/2130/19.

Враховуючи викладене, складну економічну ситуацію, що склалася на КП "Харківські теплові мережі", беручи до уваги як інтереси позивача, так і відповідача, суд визнає за можливе застосувати приписи статті 233 ГК України до спірних правовідносин та зменшити суму пені, яка підлягає до стягнення з відповідача (535 070,63 грн) на 50%, що дорівнює 267 535,32 грн.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог (без урахування зменшення розміру неустойки).

На підставі ст.ст. 6, 11, 525, 530, 551, 553, 554, 626, 712, ч. 3 ст. 509, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 232, 233 Господарського кодексу України, керуючись статтями 73-74, 76-80, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м.Харків, вул. Мефодіївська, 11, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) основний борг 42 000 468 грн. 68 коп., пеню 267 535 грн. 32 коп., 3% річних 982 797 грн. 14 коп., інфляційні втрати 995 191 грн. 47 коп. та витрати по сплаті судового збору 667 702 грн. 99 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Рішення буде розміщено за адресою в мережі Інтернет: www.court.gov.ua.

Повне рішення складено "05" квітня 2021 р.

Суддя С.Ч. Жельне