ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2021 р. Справа№ 910/12416/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020

у справі № 910/12416/20 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг"

про стягнення 79 250,94 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" про стягнення 79 250,94 грн, в т. ч. 24 863,04 грн пені та 54 387,98 грн штрафу, нарахованих за порушення строків поставки товару згідно договору про постачання товарів для державних потреб - матеріально-технічних засобів продовольчої служби, (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/19/117 від 23.08.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі № 910/12416/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "Пролог Трейдінг" на користь Міністерства оборони України 24 086, 07 грн пені, 54 387, 90 грн штрафу, а також 1 992,27 грн судового збору.

У задоволенні вимог Міністерства оборони України про стягнення з ТОВ "Пролог Трейдінг" пені у розмірі 776,97 грн. відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд, встановивши обставини порушення відповідачем строків поставки товару, керуючись ст. ст. 173 - 175, 193 ГК України, ст. ст. 525, 526, 530, 610, 611, 629, 712 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Однак у зв`язку з невірним визначенням позивачем періоду прострочки нарахування пені дійшов висновку про часткову відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Пролог Трейдінг" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі № 910/12416/20 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт стверджує, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення належним чином не було досліджено ту обставину, що зобов`язання сторін за договором припинилися 15.10.2019, оскільки відповідач (постачальник) згідно листа № 251/1 від 15.10.2019 скористався своїм правом та відмовився від договору. Вказаний лист був вручений черговому військовослужбовцю на КПП за адресою: м. Київ, прт. Перемоги, 55/2, що підтверджується протоколом опитування адвокатом особи за її згодою від 12.11.2020. Оскільки зобов`язання сторін, на думку апелянта, припинились 15.10.2019, то відсутні підстави для стягнення штрафу згідно п. 8.3.6 договору та нарахування пені за період з 23.09.2019 по 23.10.2019.

Також апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на подання додаткових доказів - протоколу опитування адвокатом особи за її згодою від 12.11.2020.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2020, справа № 910/12416/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.01.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Пролог Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 залишено без руху у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у встановлених законом порядку та розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Пролог Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Запропоновано учасникам справи подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали. Дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 зупинено.

Згідно долучених до матеріалів справи повідомлень про вручення поштових відправлень сторонами отримано кореспонденцію суду: позивачем - 01.02.2021, відповідачем - 08.02.2021.

Отже в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України учасники справи належним чином повідомлені про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі № 910/12416/20 в апеляційному порядку.

В межах встановлених судом процесуальних строків від Міністерства оборони України письмового відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення Північним апеляційним господарським судом.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання відповідача про поновлення строків на подання додаткових доказів, відмовляє в його задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, виходячи з правового аналізу чинних норм процесуального законодавства, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги, до якої приєднано новий доказ, який не був предметом дослідження в суді першої інстанції, вбачається, що відповідачем жодними доводами та доказами обставин неможливості подання до суду цього документа не обґрунтовано. При цьому, складання вказаного протоколу після прийняття оскаржуваного рішення не доводить наявності виняткового випадку прийняття цього документа в суді апеляційної інстанції, оскільки його складання залежало виключно від суб`єктивної поведінки сторони.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих процесуальним законом апеляційному господарському суду, а також з дотриманням принципів справедливості та балансу інтересів, здійснює розгляд справи за наявними у справі документами.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що 23 серпня 2019 року між Міністерством оборони України (далі - Міністерство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" (далі - Товариство) було укладено договір про постачання товарів для державних потреб - матеріально-технічних засобів продовольчої служби, (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/19/117, за умовами якого товариство зобов`язалося у 2019 році поставити Міністерству електричні побутові прилади (39710000-2) (Кип`ятильник електричний настільний WB-30), зазначений у специфікації, а відповідач, у свою чергу, - забезпечити приймання та оплату товару в кількості та у строки, визначені цією угодою.

Згідно п. 1.2 договору умови поставки товару визначені специфікацією, викладеною в такій редакції: кількість товару - 250 штук; загальна вартість товару - 776 970,00 грн. з ПДВ; строк постачання товару - до 22 вересня 2019 року.

Пунктом 5.2 договору визначено, що місцем поставки товару є військові частини Збройних Сил України, що зазначені у рознарядці Міністерства згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень.

У разі порушення Товариством порядку постачання товару, його кількості, якості та строків, які визначені у специфікації, та/або рознарядці, при зміні постачальником в односторонньому порядку умов договору чи відмови від виконання договору, Міністерство в односторонньому порядку має право, зокрема, достроково розірвати договір, повідомивши про це постачальника у строк 5 робочих днів з дня настання таких підстав (пункт 6.2.4 договору).

За умовами пункту 11.1 договору останній набуває чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2019 року, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказував на те, що товар у кількості 250 штук так і не був поставлений відповідачем, у зв`язку з чим Міністерством, на підставі пункту 6.2.4 договору, 24 жовтня 2019 року в односторонньому порядку було достроково розірвано даний договір, про що листом від тієї ж дати № 286/6/6629 повідомлено Товариство. При цьому, у зв`язку з невиконанням Товариством умов договору та не здійснення поставки товару, обумовленого умовами договору, Міністерство на підставі п. 8.3.6 договору здійснило нарахування пені та штрафу.

В грудні 2019 Міністерство звернулось до Товариства з претензією № 286/6/7740 від 12.12.2019, в якій вимагало здійснити оплату штрафних санкцій за порушення відповідачем строків поставки товару.

Оскільки вимога позивача не була задоволена, Міністерством оборони України пред`явлено позов про стягнення з ТОВ "Пролог Трейдінг" 79 250,94 грн, в т. ч. 24 863,04 грн пені, нарахованої за період з 23.09.2019 по 23.10.2019 та 54 387,98 грн штрафу - 7% вартості недопоставленого товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 526 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, правове регулювання якого здійснюється за правилами Цивільного кодексу України з урахуванням положень Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Матеріалами справи підтверджується, що сторонами в розділі V договору узгоджено порядок та строки поставки товару. Так, в п. 5.1 договору визначено, що терміни поставки обладнання визначаються рознарядкою Міністерства оборони України (додаток № 13.1.1 до договору), яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно додатку № 13.1.1 до договору терміни поставки електричних побутових приладів (39710000-2) (кип`ятильник електричний настільний WB-30) визначено до 22 вересня 2019 року.

Доказів поставки товару у визначений в договорі строк сторонами не надано.

ТОВ "Пролог Трейдінг" з листом № 245 від 03.10.2019 звернулось до позивача з пропозицією внесення змін в договір відносно уточнення технічних характеристик товару.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів урегульовано главою 53 ЦК України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів визначено главою 20 ГК України.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним чинним законодавством, зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому ст. 188 ГК України, або у судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про внесення змін в договір). Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18.

Листом № 286/6/6416 від 15.10.2019 позивач повідомив, що відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної документації за результатами аукціону. Крім того, зазначив, що у випадку неможливості поставки товару у відповідності до технічних вимог до договору на підставі його п. 6.2.4 замовник достроково розриває вказаний договір та відмовляється від подальшого виконання зобов`язань постачальником.

Таким чином, виходячи з змісту вищенаведеного листа слід дійти висновку, що позивач фактично відмовив у внесені відповідних змін до договору та повідомив про наявність у нього відповідного права на розірвання правочину в односторонньому порядку згідно умов укладеного між сторонами правочину.

Колегією суддів становлено, що в матеріалах справи відсутні як докази звернення відповідача до суду з позовом про внесення змін до договору щодо технічних характеристик товару, так і укладення в порядку п. 12.1 договору додаткової угоди щодо внесення змін в правочин за взаємною згодою сторін.

Беручи до уваги те, що запропоновані відповідачем зміни до умов договору не набули чинності для сторін, судова колегія констатує, що зобов`язання постачальника підлягали виконанню згідно узгоджених положень правочину.

Відповідно до п. 6.2.4 договору у разі порушення постачальником порядку постачання товару, його кількості, якості та строків, які визначені у специфікації, та/або рознарядці, при зміні постачальником в односторонньому порядку умов договору чи відмови від виконання договору замовник в односторонньому порядку має право, зокрема, відмовитися від подальшого виконання зобов`язань постачалником за договором.

Як вже зазначалось у даній постанові, за загальним правилом цивільного/господарського законодавства розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Так, листом № 286/6/6629 від 24.10.2019 Міністерство повідомило відповідача про те, що станом на 23.10.2019 товар до військових частин Збройних Сил України (як одержувачів замовника) не надійшов, а тому у відповідності до п. 6.2.4 договору позивач відмовляється від договору.

Отже, виходячи із сукупного правового аналізу вищенаведених норм та встановлених у даній справі обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач скористався наданим йому договором правом та згідно листа № 286/6/6629 від 24.10.2019 відмовився від правочину у зв`язку з порушенням постачальником умов поставки товару. Зобов`язання припинені саме з дати вчинення замовником відповідних дій.

Твердження апелянта про те, що договір був розірваний у зв`язку з надісланням ним листа № 251/1 від 15.10.2019 про неможливість поставки товару у відповідності до технічних вимог, визначених цим правочином, визнаються судовою колегією неприйнятними, оскільки, як вже зазначалось, розірвання договору можливе лише за взаємною згодою сторін, або за рішенням суду, або у випадку надання стороні відповідного права за змістом положень договору чи закону. Докази укладення додаткової угоди щодо розірвання правочину за взаємною згодою сторін в порядку п. 12.1 договору в матеріалах справи відсутні.

Водночас, колегія суддів, серед іншого, звертає увагу на те, що умови вказаного правочину (розділ права постачальника) не містять положень щодо надання постачальнику права відмови від договору в односторонньому порядку. Таке право належить лише замовнику, яким останній може скористатися у будь-який час після виникнення відповідних підстав. До того ж, в матеріалах справи відсутні документи зі змісту яких вбачалось, що відповідач відмовлявся від виконання договору, тоді як лист № 251/1 від 15.10.2019 визначає неможливість поставки товару у відповідності до технічних вимог.

Також апеляційна інстанція оцінює критично і аргументи відповідача відносно розірвання позивачем договору в односторонньому порядку у зв`язку з неможливістю поставки товару відповідачем, оскільки вказане право згідно п. 6.2.4 договору надано замовнику лише у випадку порушення постачальником порядку постачання товару, зокрема, строків, кількість, якість.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 8.3.6 договору за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 % вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленого товару.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з поставки товару у строк, визначений договором, нараховано пеню в сумі 24 863,04 грн за період з 23.09.2019 по 23.10.2019. Однак, як вірно встановлено місцевим господарським судом, при проведенні обрахунку даного виду штрафних санкцій позивачем визначено кількість днів прострочення 32 дні, тоді як вірним є 31 день.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення пені, місцевий господарський суд з урахування умов п. 8.3.6 договору та періоду прострочення в 31 день, дійшов висновку про стягнення з відповідача 24 086,07 грн (сума вартості непоставленого товару 776970,00 грн х 0,1% х 31 день).

Однак з вищевикладеними висновком суду в повній мірі погодитись не можна, виходячи із наступного.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Водночас розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Таким чином, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Зазначена правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України викладена, зокрема, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 907/65/18, від 19.12.2019 у справі № 912/1153/19, від 30.01.2018 у справі № 910/10224/14.

Так, облікова ставка Національного банку України у заявлений позивачем період, зокрема, становила 16,5 %, що відповідає розрахунковій ставці за один день прострочення 16,5х2/365=0,0904.

Апеляційним судом встановлено, що визначений у п.8.3.6 договору розмір пені перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який обраховується до стягнення пеня. Отже, під час розрахунку пені застосуванню підлягає подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у спірний період.

З урахуванням вищенаведеного, а також з огляду на положення умов договору щодо строків поставки товару та наявності обставин прострочення виконання відповідачем договірних зобов`язань на 31 день, судова колегія, здійснивши власний розрахунок пені, встановила, що з відповідача підлягає стягненню пеня за період з 23.09.2019 по 23.10.2019 в сумі 21 776,45 грн, що обрахована на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України та виходячи із суми основної заборгованості в розмірі 776970,00 грн (що не оспорювалась сторонами). Відтак оскаржуване рішення в частині стягнення пені підлягає зміні.

Відносно позовних вимог про стягнення штрафу, Північний апеляційний господарський суд, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем суми штрафу, встановив, що він є арифметично вірним та таким, що відповідає матеріалам справи, а тому висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову про стягнення з відповідача 54387,90 грн штрафу, нарахованого за порушення строків поставки товару понад 30 днів, є правомірним.

Апелянтом переконливих аргументів щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог не наведено.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Водночас у відповідності до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За встановленого, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2020, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, підлягає зміні в частині розміру стягнутої пені. В іншій частині рішення підлягає залишенню - без змін.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, розподіляються між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/12416/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/12416/20 змінити в частини стягнення пені, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" (03083, м. Київ, пр-т Науки, 78, офіс 2; ідентифікаційний код 41987990) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) 21 776 (двадцять одну тисячу сімсот сімдесят шість) грн 45 коп. пені, 54 387 (п`ятдесят чотири тисячі триста вісімдесят сім) грн 90 коп. штрафу, а також 2020 (дві тисячі двадцять) грн 23 коп. судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.»

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

4. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг".

5. Справу №910/15824/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець

Повний текст постанови складено - 01.04.2021 у зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному