РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.03.2021Справа № 910/21061/20

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вабіс Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альвіс ЛТД»

про стягнення 97 436,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вабіс Україна» (надалі - ТОВ «Вабіс Україна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альвіс ЛТД» (надалі - ТОВ «Альвіс ЛТД») про стягнення 432 240,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару за договором поставки №3 від 14.12.2017, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості у розмірі 97 436,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

08.02.2021 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та надає докази оплати ним видаткових накладних, на підставі яких заявлений даний позов.

Будь-яких інших заяв, клопотань та/або пояснень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

14.12.2017 між ТОВ «Вабіс Україна» (постачальник) та ТОВ «Альвіс ЛТД» (покупець) був укладений договір поставки №3 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати (поставити) покупцеві у порядку та строки, передбачені цим договором, дахові аксесуари (товар), у кількості та асортименті, як це зазначено в узгодженому постачальником замовленні покупця, а покупець зобов`язується прийняти товари та оплатити їх у порядку та на умова, передбачених цим договором.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що оплата за товари здійснюється покупцем шляхом попередньої оплати 100% ціни товарів на підставі рахунку-фактури, який виставляється постачальником на кожну замовлену партію товару.

Згідно з п. 2.5 Договору за умови виконання покупцем в повному обсязі платіжних та позикових зобов`язань за іншими договорами та угодами, укладеними між сторонами та при належному виконанні покупцем умов розрахунків за цим договором, розрахунки за поставлені товари можуть здійснюватися на умовах відстрочення платежу, про що сторонами укладається додаткова угода за формою, наведеною в додатку №1, який є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2 додатку №1 до Договору (додаткова угода про умови платежів №1) сторони поголи, що оплата покупцем за будь-яку партію товарів, поставлену покупцю після набрання чинності цією угодою, як це передбачено п. 2.6 договору, може бути відстрочена постачальником на зазначених нижче загальних чи спеціальних умовах.

Відповідно до п. 3 вказаного додатку платіж повинен бути здійснений протягом 90 календарних днів рахуючи з дати поставки відповідної партії зі складу постачальника, однак у будь-якому випадку за умови, що загальна сума кредиторської заборгованості покупця за цим договором та іншими договорами і угодами, укладеними між сторонами, що накопичилася на момент оплати чергової партії товару, не буде перевищувати 300 000,00 грн.

Позивач вказує, що на підставі видаткових накладних №153 від 27.03.2019, №261 від 03.05.2019, №336 від 30.05.2019, №384 від 13.06.2019, №411 від 21.06.2019, №440 від 01.07.2019, №455 від 04.07.2019, №496 від 18.07.2019, №497 від 18.07.2019, №522 від 26.07.2019, №531 від 30.07.2019, №621 від 02.09.2019, №694 від 10.09.2019, №796 від 03.10.2019, №800 від 07.10.2019, №823 від 11.10.2019, №838 від 15.10.2019 на користь відповідача була здійснена постава товару на загальну суму 180 321,31 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилася заборгованість 97 436,60 грн.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що на виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 180 321,31 грн., що підтверджується підписаним сторонами видатковими накладним №153 від 27.03.2019, №261 від 03.05.2019, №336 від 30.05.2019, №384 від 13.06.2019, №411 від 21.06.2019, №440 від 01.07.2019, №455 від 04.07.2019, №496 від 18.07.2019, №497 від 18.07.2019, №522 від 26.07.2019, №531 від 30.07.2019, №621 від 02.09.2019, №694 від 10.09.2019, №796 від 03.10.2019, №800 від 07.10.2019, №823 від 11.10.2019, №838 від 15.10.2019.

Також позивачем долучено до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків станом за 2019, підписаний представниками сторін, згідно якого заборгованість ТОВ «Альвіс ЛТД» перед позивачем станом на 31.12.2019 становить 135 602,78 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач вказує, що відповідачем частково було сплачено суму заборгованості у розмірі 38 166,18 грн., на підтвердження чого надає платіжні доручення №958 від 14.07.2020, №976 від 31.07.2020, №983 від 31.07.2020 та №1051 від 06.10.2020.

В той же час, відповідач проти заявленої до стягнення суми заборгованості заперечує та надає докази оплати поставленого товару за видатковими накладними, долученими до матеріалів справи.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже відповідно зазначених правил доказування у господарському процесі у спірних правовідносинах, в яких позивач посилається на нездійснення відповідачем повної оплати поставленого йому позивачем товару у спірний період, відповідач має довести шляхом надання належних та допустимих доказів факт здійснення повної оплати ним цього товару відповідно до умов договору.

На підтвердження обставин оплати поставлено товару, відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено наступні платіжні доручення: №425 від 27.03.2019, №461 від 06.05.2019, №496 від 12.06.2019, №529 від 10.07.2019, №530 від 10.07.2019, №531 від 10.07.2019, №571 від 31.07.2019, №654 від 27.09.2019, №567 від 31.07.2019, №568 від 31.07.2019, №763 від 10.12.2019, №715 від 12.11.2019, №717 від 12.11.2019, №665 від 11.10.2019 та №667 від 16.10.2019.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши надані сторонами докази, судом було встановлено факт повної оплати відповідачем поставленої позивачем продукції за наступними видатковими накладними:

- №153 від 27.03.2019 на суму 25 036,10 грн. - платіжним дорученням №425 від 27.03.2019;

- №261 від 03.05.2019 на суму 26 495,70 грн. - платіжним дорученням №461 від 06.05.2019;

- №336 від 30.05.2019 на суму 7 714,88 грн. - платіжним дорученням №496 від 12.06.2019;

- №411 від 21.06.2019 на суму 1 119,70 грн. - платіжним дорученням №529 від 10.07.2019;

- №440 від 01.07.2019 на суму 4 064,26 грн. - платіжним дорученням №531 від 10.07.2019;

- №455 від 04.07.2019 на суму 1 010,16 грн. - платіжним дорученням №530 від 10.07.2019;

- №496 від 18.07.2019 на суму 42 512,76 грн. - платіжними дорученнями №571 від 31.07.2019 та №654 від 27.09.2019;

- №497 від 18.07.2019 на суму 9 160,99 грн. - платіжним дорученням №567 від 31.07.2019;

- №522 від 26.07.2019 на суму 1 083,36 грн. - платіжним дорученням №568 від 31.07.2019;

- №531 від 30.07.2019 на суму 7 488,96 грн. - платіжним дорученням №763 від 10.12.2019;

- №796 від 03.10.2019 на суму 6 532,20 грн. - платіжним дорученням №717 від 12.11.2019;

- №800 від 07.10.2019 на суму 2 455,68 грн. - платіжним дорученням №715 від 12.11.2019;

- №823 від 11.10.2019 на суму 2 826,14 грн. - платіжним дорученням №665 від 11.11.2019;

- №838 від 15.10.2019 на суму 3 803,04 грн. - платіжним дорученням №667 від 16.10.2019.

З урахуванням викладеного, неоплаченими в даному випадку видатковими накладними є №384 від 13.06.2019, №621 від 02.09.2019 та №694 від 10.09.2019 на загальну суму 38 637,38 грн.

Крім того, самим позивачем до матеріалів справи надані платіжні доручення №958 від 14.07.2020, №976 від 31.07.2020, №983 від 31.07.2020 та №1051 від 06.10.2020, якими позивач підтверджує факт надходження від відповідача часткової оплати поставленого товару на суму 38 166,18 грн.

За таких обставин, враховуючи приписи Господарського процесуального кодексу України щодо доказів та доказування, заборгованість відповідача перед позивачем згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних підтверджується на суму 471,20 грн.

Наданий позивачем акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2019 не приймається судом до уваги в якості належного та допустимого доказу з огляду на наступне.

Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В той же час, акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом у справі, не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, не є доказом оплати товару, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №904/3242/18.

Зокрема, вказаному акті відображено початкове сальдо у розмірі 141 570,62 грн., яке начебто мало підтверджувати існування у відповідача боргу перед позивачем на зазначену суму.

Проте суд відзначає, що позивач не надав доказів наявності у відповідача перед ним заборгованості з оплати товару, поставленого до спірного періоду (2019 рік), тобто не надав доказів на підтвердження початкового сальдо (до спірного періоду) та його оплати відповідачем, не довів на підставі чого частину проведеної відповідачем оплати він відніс в погашення заборгованості, що утворилася до спірного періоду, а не зарахував в рахунок погашення спірної заборгованості.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 471,20 грн. на підставі Договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Вабіс Україна» на користь ТОВ «Альвіс ЛТД» заборгованості у розмірі 471,20 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на їх недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд відзначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2019 між позивачем та адвокатом Сєргєєвою О.І. був укладений договір про надання правової допомоги №36/19, за умовами якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші вили правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатом було виставлено рахунок на оплату за надану правову допомогу з підготовлення позовної заяви у даній справі №2 від 03.12.2020 на суму 3 000,00 грн., який був оплачений позивачем згідно платіжного доручення №926 від 03.12.2020.

Дослідивши подані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позивачем належними та достатніми доказами доведено розмір витрат на правничу допомогу у справі №910/221061/20 та заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу, враховуючи ціну позову, є співмірною.

Судом враховано, що ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За наведених обставин, відповідачем надано належні докази у підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі у розмірі 3 000,00 грн., які є співрозмірними зі складністю справи. Позивач клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не заявляв, співмірність витрат на правничу допомогу не спростовував.

Встановивши обставини, викладені у ч. 5 ст. 129 та ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, а також приймаючи до уваги наслідки вирішення даної справи, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на оплату послуг адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вабіс Україна» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альвіс ЛТД» (01103, м. Київ, вул. Драгомирова, 10/10, оф. 46, ідентифікаційний код 41518909) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вабіс Україна» (81053, Львівська обл., Яворівський р-н, м. Новояворівськ, вул. Шептицького, 5, ідентифікаційний код 38734311) заборгованість у розмірі 471 (чотириста сімдесят одна) грн. 20 коп., судовий збір у розмірі 10 (десять) грн. 16 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 (чотирнадцять) грн. 50 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий