УХВАЛА

23 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/465/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Зуєва В. А.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача (прокуратури) - Семенчука М. А. (посвідчення від 09.07.2020 № 056670),

відповідача-1 - Танасійчук Г. М. (у порядку самопредставництва),

відповідача-2 - Яценка С. А. (адвокат),

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 29.09.2020 (суддя Щавинська Ю. М.) і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 (головуючий - Головей В. М., судді Принцевська Н. М., Савицький Я. Ф.) у справі

за позовом першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3

до: 1) Одеської міської ради,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Варда Плюс"

про визнання незаконними рішень, визнання недійсним договору оренди землі, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року перший заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради (далі - Одеська міськрада, Міськрада, Орендодавець) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Варда Плюс" (далі - ТОВ "Варда Плюс", Товариство, Орендар) про: 1) визнання незаконним рішення Одеської міськради від 19.09.2018 № 3678-VII "Про надання дозволу ТОВ "Варда Плюс" на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,8000 га за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 1/5, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією" (далі - рішення Одеської міськради від 19.09.2018, оспорюване рішення від 19.09.2018); 2) визнання незаконним рішення Одеської міськради від 20.03.2019 № 4457-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,6844 га, за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 1/5, та надання її в оренду ТОВ "Варда Плюс" (далі - рішення Одеської міськради від 20.03.2019, оспорюване рішення від 20.03.2019); 3) визнання недійсним договору оренди землі від 06.08.2019 № 397 (далі - договір оренди від 06.08.2019, оспорюваний договір), укладеного між відповідачами; 4) зобов`язання Товариства повернути Міськраді земельну ділянку площею 0,6844 га, кадастровий номер :48:001:0010 (далі - спірна земельна ділянка), з посиланням на положення статей 16, 203, 215, 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 120, 123, 134, 1861 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 88, 90 Водного кодексу України (далі - ВК України).

Позовна заява обґрунтовується тим, що: 1) спірну земельну ділянку надано Товариству для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією, якого (яхт-клубу) за зазначеною адресою фактично не існує; 2) на спірній земельній ділянці розташовано об`єкти нерухомого майна загальною площею 303,1 м2, право власності на які ТОВ "Варда Плюс" набуло на підставі іпотечного договору від 26.03.2018, і загальна площа земельної ділянки, на якій розташовано зазначені нежитлові будівлі, становить 3690 м2 (0,3690 га), проте, у проекті землеустрою щодо відведення Товариству земельної ділянки відсутнє обґрунтування щодо збільшення площі земельної ділянки до 0,6844 га, у зв`язку з чим Одеська міськрада безпідставно, у позаконкурентний спосіб, передала Орендарю земельну ділянку площею 0,6848 га, більша частина якої ніколи не перебувала у користуванні Товариства та була вільна від будь-якої забудови; 3) відповідно до відомостей Державного земельного кадастру та умов договору оренди від 06.08.2019, укладеного між відповідачами, на спірну земельну ділянку встановлено наступні обмеження у використанні: водоохоронна зона; прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах (площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження - 0,6844 га); зона особливого режиму забудови. Таким чином, розташування спірної земельної ділянки у зоні рекреаційного призначення не виключає режим її використання з врахуванням обмежень, встановлених статтею 90 ВК України, тоді як на спірній земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти, передбачені цією статтею. Тому спірну земельну ділянку на порушення норм чинного земельного і водного законодавства України відведено для цілей, які не відповідають режиму використання земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги; 4) Одеська міськрада затвердила проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки (категорія земель за основним цільовим призначенням - землі рекреаційного призначення) та надала її в оренду Товариству за відсутності необхідного погодження Департаменту екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації, як того вимагає частина 3 статті 1861 ЗК України; 5) порушення Міськрадою вимог законодавства України спричиняє державі та територіальній громаді м. Одеси економічні збитки, перешкоджає здійсненню передбаченого Конституцією України права власності на землю, тягне нераціональне використання земель.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.09.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення та постанова мотивовані положеннями статей 19, 20, 58- 60, 62, 116, 123, 124, 134, 1861 ЗК України, статей 203, 215, 377 ЦК України, статей 4, 85, 88, 89, 90 ВК України, статей 4, 13, 53, 73, 74, 76, 77, 79, 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки: 1) Прокурор належними і допустимими доказами не довів безпідставного значного перевищення площі земельної ділянки, наданої Товариству в оренду, та не спростував того факту, що визначена у проекті землеустрою площа земельної ділянки є необхідною для обслуговування об`єктів нерухомості, належних ТОВ "Варда Плюс" на праві власності; 2) право користування попереднього власника нерухомого майна спірною земельною ділянкою в установленому законом порядку оформлено не було; 3) на підставі оспорюваних рішень Одеської міськради спірну земельну ділянку надано Товариству саме в оренду, що дозволено нормою частини 4 статті 59 ЗК України з урахуванням дотримання обмежень, встановлених законом; 4) Орендар отримав спірну земельну ділянку в користування у результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, тому відповідальність за недодержання вказаних процедур у жодному випадку не може покладатися на Товариство, яке розраховувало на їх належність та легітимність.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 28.12.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Варда Плюс" на рішення Господарського суду Одеської області від 29.09.2020 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі № 916/465/20 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 23.03.2021 о 15:15.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування положень статей 134, 137 ЗК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19 і від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, а також висновку щодо застосування статті 123 ЗК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 761/31121/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні фактичні обставини.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05.05.1960 № 349 "Об отводе земельных участков государственным организациям под строительство" відведено Спортивному товариству "Динамо" при УВС Одеського Облвиконкому земельну ділянку площею до 1000-1200 м2 з розташованими на ній будівлями на прибережній захисній смузі на кордоні із пляжем санаторію "Росія", для організації водної станції, без права капітального будівництва, без огородження ділянки та берегової смуги, для забезпечення вільного доступу трудящих до моря.

З 13.07.2018 нежитлові будівлі загальною площею 303,1 м2 належать ТОВ "Варда Плюс" на праві приватної власності на підставі іпотечного договору від 26.03.2018, укладеного з Громадською організацією "Одеська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства "Динамо" України", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В. і зареєстрованого у реєстрі за № 1617, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.01.2020 № 195480941.

17.08.2018 ТОВ "Варда Плюс" звернулося до Одеської міськради з клопотанням про розгляд питання щодо надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,8000 га за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 1/5, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією.

Рішенням Одеської міськради від 19.09.2018 надано Товариству дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,8000 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Варда Плюс", вид використання земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 1/5, було розроблено Приватним підприємством "Одесгеосервіс".

Рішенням Одеської міськради від 20.03.2019 затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та надано її в оренду Товариству на 10 років, цільове призначення - Е.07.01 для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією, затверджено орендну плату в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та проект договору оренди землі.

06.08.2019 між Одеською міськрадою та ТОВ "Варда Плюс" укладено договір оренди землі, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М. В. і зареєстровано у реєстрі за № 397.

Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 916/465/20 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (схожий висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Водночас зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Частиною 4 статті 59 ЗК України передбачено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 3 статті 60 ЗК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

За змістом частин 1, 10 статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.

Згідно з частинами 1, 3 статті 90 ВК України та частиною 3 статті 62 ЗК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд. У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Судами попередніх інстанцій достеменно встановлено і сторонами у справі не заперечується той факт, що спірна земельна ділянка рекреаційного призначення, стосовно якої приймалися оспорювані рішення та укладався оспорюваний договір оренди, розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря у м. Одесі.

З урахуванням наведених положень статей 59, 60, 62 ЗК України, статей 88, 90 ВК України і встановлених судами обставин належності спірної земельних ділянок до прибережної захисної смуги Чорного моря у м. Одесі, колегія суддів відхиляє твердження скаржника про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 123 ЗК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 12.12.2018 у справі № 761/31121/14-ц і від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, а також висновку Верховного Суду щодо застосування положень статей 134, 137 ЗК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19 і від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, з огляду на таке.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу № 761/31121/14-ц на новий розгляд до суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.12.2018 дійшла висновку про те, що передання земельної ділянки, віднесеної до територій зелених насаджень загального користування (земельної ділянки зелених зон і зелених насаджень міст), для будівництва й обслуговування житлового будинку без зміни її цільового призначення суперечить приписам ЗК України, навіть якщо така ділянка за функціональним призначенням лише частково (як встановив апеляційний суд) належить до територій зелених насаджень загального користування, тобто до земель рекреаційного призначення.

При цьому зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду ґрунтується на застосуванні до спірних правовідносин саме положень статей 19, 20, 51, 52 ЗК України, тобто у постанові від 12.12.2018 у справі № 761/31121/14-ц взагалі не міститься будь-якого посилання, а тим більше висновку Верховного Суду щодо застосування статті 123 ЗК України, на чому помилково наполягає скаржник.

У свою чергу, залишаючи без змін постанову апеляційного суду в справі № 910/9028/19, якою було задоволено позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 06.12.2018 № 313/6364 про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерлайт Компані" в оренду земельної ділянки площею 0,4168 га, кадастровий номер :66:010:0040, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель і об`єктів дорожнього сервісу (тобто без права її забудови), та про визнання недійсним договору оренди вказаної земельної ділянки, Верховний Суд виходив з того, що в силу положень частини 2 статті 124, абзацу 13 частини 2 статті 134 та частин 1, 2 статті 135 ЗК України (в редакції, чинній станом на 04.12.2018) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) для експлуатації та обслуговування саме об`єктів дорожнього сервісу підлягали виключно продажу на земельних торгах.

Як наслідок, Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19 дійшов висновку, що в оскаржуваних рішеннях та договорах відповідачі незаконно, з метою уникнення конкурсної процедури, об`єднували в одне ціле земельну ділянку для обслуговування та експлуатації наявних об`єктів нерухомості, що не вимагало конкурсної процедури, та земельну ділянку для інших цілей (для експлуатації та обслуговування об`єктів дорожнього сервісу), які вже вимагали виключно продажу на земельних торгах, тобто отримання права оренди на них відповідно до вищевказаних норм мало відбуватися в абсолютно різному порядку.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду у справі № 910/4528/15-г, яким було задоволено позов заступника прокурора міста Києва про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 419/9907 "Про передачу ТОВ "Вагра" земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25 у Солом`янському районі м. Києва" і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,1521 га, розташованої на вул. Волгоградській, 25 у Солом`янському районі м. Києва, Верховний Суд у постанові від 09.02.2018, ураховуючи встановлені судами обставини отримання ТОВ "Вагра" в оренду земельної ділянки у розмірах, що більше ніж в 10 разів перевищують площу належної йому на праві власності нежитлової будівлі, дійшов висновку, що, в першу чергу, ТОВ "Вагра" в своєму клопотанні від 22.02.2013, а, в другу чергу, Київська міська рада у спірному рішенні від 23.10.2013, незаконно об`єднали в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, оскільки отримання права оренди на вказані земельні ділянки мало відбуватися в абсолютно різному порядку. Відтак законним є висновок суду першої інстанції про прийняття рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 19/9907 без проведення земельних торгів з порушенням вимог норм статей 120, 124, 134, 135 ЗК України.

Натомість у цій справі предметом позову є, зокрема визнання незаконним рішення Одеської міськради від 20.03.2019, згідно з яким Товариству надано в оренду земельну ділянку з іншим цільовим призначенням (Е.07.01) - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель яхт-клубу з рятувальною станцією.

Таким чином, у цій господарській справі та справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Крім того, постанови Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19 і від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г взагалі не містять правового висновку щодо застосування положень статті 137 ЗК України, на чому помилково наполягає скаржник.

Наведене вище, окрім різних фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, переконливо свідчить також про неоднакове правове регулювання спірних відносин у справі № 916/465/20 та у справах №№ 761/31121/14-ц, 910/9028/19.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах №№ 761/31121/14-ц, 910/9028/19, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

Водночас у пунктах 50, 80, 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц зі спору, що виник з правовідносин розпорядження органом місцевого самоврядування земельною ділянкою, розташованої у межах прибережної захисної смуги уздовж моря, шляхом її безоплатної передачі у приватну власність фізичної особи для будівництва житлового будинку, сформульовано такий правовий висновок щодо питання застосування норм частини 4 статті 59, частина 3 статті 62 ЗК України і частини 3 статті 85, частини 1 статті 90 ВК України:

"Якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва. Згідно з Законом України від 17.05.2012 № 4709-VI перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд. Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскарженого рішення не передбачав.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж лиману могли використовуватися згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин ВК України лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів (не передбачає можливості житлового будівництва на таких ділянках і чинна редакція частини 1 статті 90 ВК України).

Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина 2 статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина 4 статті 59, пункт "г" частини 2 статті 61, частина 3 статті 62 ЗК України, частина 3 статті 85, пункт 4 частини 2 статті 89, частина 1 статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61- 62 ЗК України, статті 89- 90 ВК України, абзац 2 пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил)".

Натомість у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц взагалі не міститься будь-якого посилання, а тим більше висновку Верховного Суду щодо застосування статті 123 ЗК України, на чому помилково наполягає скаржник.

Таким чином, у цій господарській справі та справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Викладене вище, окрім різних фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, свідчить також про неоднакове правове регулювання спірних відносин у справі № 916/465/20 та у справах № № 761/31121/14-ц, 487/10128/14-ц, 910/9028/19, 910/4528/15-г.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справі, на яку посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень.

Колегія суддів зауважує, що скаржником у поданій касаційній скарзі визнається факт віднесеності яхт-клубу до гідротехнічних споруд згідно з Додатком "Г" (обов`язковий) до Державних будівельних норм (ДБН В.2.4-3:2010 С.21), затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва від 11.01.2010 № 1 (набрав чинності з 11.01.2011), а отже, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про здійснення Одеською міськрадою передачі ТОВ "Варда Плюс" в оренду спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі Чорного моря у м. Одесі, що дозволено нормою частин 4 статті 59 ЗК України, з урахуванням дотримання всіх встановлених законом обмежень для проведення на ній господарської діяльності.

Отже, зміст оскаржуваних рішення та постанови переконливо свідчить про те, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами безпідставного значного перевищення площі земельної ділянки, наданої Товариству в оренду, та неспростування Прокурором того факту, що визначена у проекті землеустрою площа земельної ділянки є необхідною для обслуговування об`єктів нерухомості, належних ТОВ "Варда Плюс" на праві власності. При цьому право користування попереднього власника нерухомого майна спірною земельною ділянкою в установленому законом порядку оформлено не було, а на підставі оспорюваних рішень Одеської міськради спірну земельну ділянку надано Товариству саме в оренду, що дозволено нормою частини 4 статті 59 ЗК України з урахуванням дотримання обмежень, встановлених законом.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження не зазначалися скаржником у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 29.09.2020 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі № 916/465/20.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 29.09.2020 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі № 916/465/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

В. А. Зуєв