РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2021Справа № 910/16837/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства "Центр поводження з тваринами"

до Благодійної організації "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Громадська організація «Громадсько-правовий захист»

про захист ділової репутації, спростовування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди

за участі представників:

від позивача: Рябко Р.О., адвокат,

від відповідача: Борейко В.Є., керівник, Левіна Г.М., самопредставництво,

від третьої особи: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Центр поводження з тваринами" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Благодійної організації "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Комунального підприємства "Центр поводження з тваринами" інформацію, поширену Благодійною організацією "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" та розміщену на офіційному сайті за відповідним посиланням та на офіційній сторінці соціальної мережі Facebook; зобов`язання Благодійну організацію "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" спростувати недостовірну інформацію; зобов`язання Благодійну організацію "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" не знімати опубліковане оголошення протягом двох місяців з дня опублікування спростування недостовірної інформації; стягнення з Благодійної організації "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" 100000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

16.11.2020 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 28.01.2021 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Громадську організацію «Громадсько-правовий захист».

У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив, що є благодійною організацією, займається справами державного, суспільного, громадського інтересу та має право на інформацію. При цьому, висловлена ним оспорювана інформація є оціночним судженням, а заявлена до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 100000 грн. є необґрунтованою.

У відповіді на відзив позивач зауважив, що відповідач не є друкованим засобом масової інформації, телерадіоорганізацією, не здійснює журналістську діяльність, а відтак його основною метою є надання благодійної допомоги. Поряд із цим, позивач вважає оспорювану інформацію фактичними твердженнями, висловлюючи які відповідач не перевірив їх правдивість.

У поясненнях третя особа послалася на те, що висловлена відповідачем інформація є оціночними судженнями із використанням відповідних виразів.

Судом розглянуто під час судового засідання 18.03.2021 клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи внаслідок хвороби представника третьої особи. Однак з огляду на те, що явка представника третьої особи до участі у справі обов`язковою не визнавалася, та відомостей щодо перебування на лікарняному представника третьої особи до клопотання також не долучено, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні відповідного клопотання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

У соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3 розміщено публічний допис за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому міститься посилання на офіційний сайт відповідача, де розміщено статтю « ІНФОРМАЦІЯ_2» (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Автором статті зазначено ОСОБА_1 , який згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є керівником відповідача.

Як вказав позивач, зазначена в даній статті інформація є недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача, а саме позивач вважає недостовірною інформацію такого змісту:

«В Харькове (бывшей столице Украины) власть создала специальный концентрационный лагерь для котов и собак, называемый КП « Центр обращения с животными»;

«Теневая задача этой организации - уничтожение котов и собак под видом «эвтаназии»;

«На 2019 г. харьковская власть выделила этому Центру на злодеяния 30 млн. гривен. В прошлом году-25 млн. гривен. По-видимому, часть этого бабла возвращается обратно в виде откатов. Кроме того Центр ОСОБА_4 перешел еще и на коммерческую работу по отлову и уничтожению собак и котов. Он договаривается живодерами и лишает жизни собак и котов по неофициальным данным, по видимому, еще в областях-Харьковской, Донецкой, Луганской, Запорожской и Днепропетровской»;

«Порушуючи цю норму Закону КП «ЦПТ» при затриманні бездоглядної домашньої тварини не повідомляє про затриману тваринному до міськради, тому не вживаються заходи з пошуку власників, що є грубим порушенням прав власності громадян і їх законних інтересів, а також незаконним заволодінням чужим майном (в ряді випадків є документальні підтвердження)».

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 27 Закону України "Про інформацію" передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELS v. BELGIUM, параграф 47).

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що застосована відповідачем стилістика висловлення інформації та застосовані мовні обороти (такі, як «тіньова», «мабуть») свідчать про вираження відповідачем оціночних суджень.

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі "Бразільє проти Франції" від 11.04.2006), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ "Патурель проти Франції" від 22.12.2005, "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02.06.2016).

Одночасно суд вважає за необхідне наголосити, що фактично автором інформації «Порушуючи цю норму Закону КП «ЦПТ» при затриманні бездоглядної домашньої тварини не повідомляє про затриману тваринному до міськради, тому не вживаються заходи з пошуку власників, що є грубим порушенням прав власності громадян і їх законних інтересів, а також незаконним заволодінням чужим майном (в ряді випадків є документальні підтвердження)» є третя особа, оскільки відповідна інформація взята з довідки голови третьої особи ОСОБА_2 , про що зазначено в самій статті.

Так, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» міститься зауваження, що далі приводиться довідка про діяльність позивача, що складена харьківським зоозахисником ОСОБА_3 .

При цьому, оспорювана позивачем інформація міститься безпосередньо в даній довідці, тобто фактично позивач оспорює інформацію, автором якої відповідач не значиться.

Оскільки позовні вимоги про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, не знімати опубліковане оголошення протягом двох місяців з дня опублікування спростування недостовірної інформації та стягнення 100000 грн. моральної шкоди, мають похідний характер від основної позовної вимоги, що не підлягає задоволенню, та інших окремих підстав в обґрунтування похідних позовних вимог позивачем не заявлялося, суд дійшов висновку також відмовити в задоволенні наведених позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статей 129 ГПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Центр поводження з тваринами" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 29.03.2021 року.

Суддя К.В. Полякова