СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2021 р. Справа №922/6658/15 (922/2016/20)

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Ужва К.В., посвідчення №2337 від 17.09.2012 року, свідоцтво №2673 від 24.09.2012 року, ордер серія ДП№022 від 18.01.2012 року;

першого відповідача - не з`явився;

другого відповідача - Селіванов М.В., посвідчення №1976 від 24.02.2016 року, довіреність №1620 від 07.05.2018 року;

третього відповідача - Селіванов М.В., посвідчення №1976 від 24.02.2016 року, довіреність №3806 від 06.09.2019 року;

арбітражний керуючий - Сасіна К.О., посвідчення №126 від 06.02.2013 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», м.Одеса, (вх.№3443Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.11.2020 року у справі №922/2016/20 в межах справи №922/6658/15 про банкрутство ФОП Мкртчяна С.А.,

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», м.Одеса,

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД», м.Харків,

2. фізичної особи ОСОБА_2, м.Харків,

3. фізичної особи ОСОБА_1 , м.Харків,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення коштів, в якому просило:

- стягнути в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_2 кредитну заборгованість за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року у розмірі 197588,52 євро;

- стягнути в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_1 кредитну заборгованість за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року у розмірі 197588,52 євро;

- стягнути в рівних частках з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД», з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 95616,67 грн. з яких: 89116,67 грн. - витрати зі сплати судового збору та 6500,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.11.2020 року у справі №922/6658/15 (922/2016/20) (повний текст рішення складено 12.11.2020 року, суддя Усатий В.О.) відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» кредитної заборгованість за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року.

Закрито провадження у справі в частині стягнення в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_1 кредитної заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 02.11.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким:

- позовні вимоги задовольнити частково;

- стягнути в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Південний» кредитну заборгованість за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року у розмірі 185555,57 євро;

- стягнути в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Південний» кредитну заборгованість за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року у розмірі 185555,57 євро;

- стягнути в рівних частках з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД», з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 457970,32 грн. з яких: 133675,01 грн. - витрати зі сплати судового збору та 324295,31 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції повинен був розглядати скрізь призму преюдиції, яку на дату розгляду справи ніхто не скасовував та вона прямо передбачена нормами Господарського процесуального кодексу України. Преюдиціальними та обов`язковими фактами для суду в рамках розгляду позовних вимог ПАТ АБ «Південний» у справі №922/6658/15 (922/2016/20) виступали: 1. факт наявності укладеного договору про надання контр гарантії №622 від 04.10.2013 року між банком та ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД»; 2. факт порушення договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року з боку ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та як наслідок виникнення та обліку заборгованості. Вказані обставини були встановлені в межах справи №922/1417/19 відносно ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД».

Скаржник вказує, що суд першої інстанції повністю проігнорував преюдиціальні факти, тим самим порушив процесуальні вимоги Господарського процесуального кодексу України. Факт існування боргу та розміру заборгованості було підтверджено з боку скаржника як доданими до позовної заяви примірниками договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року, розрахунком заборгованості, що є в силу суб`єктного статусу скаржника первинним документом, доданим рішенням суду та безпосередньо не прийнятою до розгляду банківською випискою, яка зафіксувала факт зміни боргу вже після закриття підготовчого провадження.

Апелянт звертає увагу суду на те, що вимоги ч.8 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла на дату укладення договору поруки) не розповсюджувались на зобов`язання ОСОБА_2 , які не стосувалися його підприємницької діяльності, а договір поруки від 28.11.2017 року укладений ним, як фізичною особою (не фізичною особою-підприємцем) не порушував норм діючого законодавства.

Скаржник також зазначає про правомірність розгляду позовних вимог у даній справі в межах справи про банкрутство №922/6658/15.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача; встановлено строк на протязі якого відповідачі мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.

11.01.2021 року від представника третього відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№231), в якому пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_2 кредитної заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Разом з тим, представник третього відповідача погоджується з доводами апелянта про належність розгляду даного спору (справи) в межах справи про банкрутство №922/6658/15 і вважає помилковим висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині стягнення в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_1 кредитної заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року. На думку представника третього відповідача, оскільки позивач не підтвердив суму боргу належним чином, у задоволені відповідних позовних вимог має бути відмовлено.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, а також забезпечення повного та всебічного розгляду справи по суті, враховуючи нез`явлення представників відповідачів та неможливість розгляду справи в даному судовому засіданні, з огляду на приписи ст. 216 та ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відкладено розгляд справи на іншу дату, а саме на 17.02.2021 року.

У подальшому, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 року заяву судді Слободіна М.М. про самовідвід у справі №922/6658/15 (922/2016/20) задоволено. Матеріали справи №922/6658/15 (922/2016/20) передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2021 року для розгляду справи сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

Ухвалою суду від 22.02.2021 року призначено справу до розгляду про що повідомлено учасників справи шляхом направлення ухвали суду рекомендованим листом 22.02.2021 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі. Однак, перший відповідач у судове засідання не з`явився, про причини не з`явлення суд не повідомив.

Ухвала суду, яка направлялась на адресу першого відповідача повернулась до суду з позначкою поштового відділення - «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною або яка міститься у відповідному реєстрі, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Таким чином, колегія суддів вважає, що перший відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Частина 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 22.03.2020 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

Представник другого та третього відповідача проти позиції апелянта щодо наявності підстав для задоволення позову заперечував, однак вказав, що апеляційну скаргу підтримує частково і просив рішення Господарського суду Харківської області від 02.11.2020 року у справі №922/2016/20 в межах справи №922/6658/15 в частині закриття провадження у справі щодо стягнення в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_1 кредитної заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Арбітражний керуючий залишив вирішення спору по даній справі на розсуд суду.

У судовому засіданні 22.03.2021 року протокольно оголошено перерву до 29.03.2021 року з метою підготовки учасників справи до участі у судових дебатах.

29.03.2021 року розгляд справи продовжено. У судовому засіданні представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги. Представник другого та третього відповідача проти позиції скаржника щодо наявності підстав для задоволення позову заперечував. Арбітражний керуючий просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.06.2013 року між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Арніол» (принципал-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аіко-Сервіс, ЛТД» (перший відповідач у справі, принципал-2) укладено генеральну угоду про випуск документарних зобов`язань №05/13.

Пунктом 1.1. генеральної угоди про випуск документарних зобов`язань №05/13 від 04.06.2013 року визначено, що банк на прохання будь якого з принципалів №1, №2 випускає документарні акредитиви і банківські гарантії на користь контрагентів відповідних принципалів, іменованих надалі бенефіціари і, у разі потреби, банк забезпечує підтвердження акредитивів або відкриття гарантій іншими банками на підставі контр-гарантій банку.

04.10.2013 року між позивачем та ТОВ «Аіко-Сервіс, ЛТД» укладено договір про надання контргарантії №622.

Пунктом 1.1. договору про надання контргарантії №622 визначено, що банк на прохання принципала надає безвідкличну контргарантію в сумі 680000,00 євро з метою надання банком BANCO DE SABADELL, S.A., Іспанія, гарантії в тій самій сумі на користь PUNTO FA, S.L., Іспанія, на строк до 02.10.2014 року відповідно до умов заяви про надання контргарантії.

Пунктом 1.5. договору про надання контргарантії №622 встановлено, що цей договір є невід`ємною частиною генеральної угоди про випуск документарних зобов`язань №05/13 від 04.06.2013 року.

04.07.2017 року між позивачем та ТОВ «Аіко-Сервіс, ЛТД» укладено додаткову угоду №6 до договору про надання контргарантії №622 згідно якої пункт 1.1. договору виклали в новій редакції, а саме: «банк на прохання принципала надає непокриту безвідкличну контргарантію в сумі 300000,00 євро з метою надання банком BANCO DE SABADELL, S.A., Іспанія, гарантії в тій самій сумі на користь PUNTO FA, S.L., Іспанія, на строк по 31.10.2014 року відповідно до умов заяви про надання контргарантії».

У розділі 2 договору про надання контргарантії №622 сторони визначили порядок розрахунків - порядок оплати за контргарантією і відшкодування принципалом сплачених за контргарантією сум.

Пунктом 2.2.1. договору про надання контргарантії №622 передбачено, що після отримання вимоги банку-гаранта за контргарантією (та інших документів, якщо це передбачене контргарантією), банк повідомляє про це принципала і надсилає йому копії вимоги та/або отриманих документів. У випадку відповідності вимоги та/або документів умовам контргарантії банк здійснює оплату за контргарантією. Принципал на письмову вимогу банку перераховує на користь банку кошти відповідно до строків та реквізитів, зазначених у вимозі, на відшкодування суми оплати за контргарантією.

Пунктом 2.2.2. договору про надання контргарантії №622 передбачено, що у разі несплати принципалом коштів на відшкодування платежів за контргарантією відповідно до п. 2.2.1. цього договору, у принципала виникає заборгованість, яка вважається кредитом зі строком погашення, що співпадає зі строком відшкодування, зазначеним у вимозі банку до принципала, згаданій у пункті 2.2.1. Зазначена заборгованість обліковується на рахунку позичкової заборгованості, номер якого повідомляється банком додатково.

У пункті 3.2.1. договору про надання контргарантії №622 визначено обов`язок принципала - у термін та за реквізитами, вказаними в письмовій вимозі банку, перерахувати на користь банку кошти на відшкодування сум, сплачених банком за контргарантією, або сум що будуть сплачені банком за контргарантією у зв`язку з тим, що вимога і/або документ банку-гаранта за контргарантією надані до банку.

У подальшому, 28.11.2017 року між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Арніол» (принципал-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аіко-Сервіс, ЛТД» (перший відповідач у справі, принципал-2) укладено додаткову угоду №15 до генеральної угоди про випуск документарних зобов`язань №05/13.

Відповідно до вказаної додаткової угоди сторони дійшли до згоди, що кожне документарне зобов`язання, видане в рамках угоди (генеральної угоди) є окремим; кожне документарне зобов`язання діє та є обов`язковим для сторін на підставі окремих угод, укладених з принципалами, та після укладення цієї додаткової угоди ці документарні зобов`язання, зокрема, договір про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року (зі всіма додатковими угодами), укладеного з принципалом-2 (перший відповідач у справі) не є частинами угоди (генеральної угоди). Сторони дійшли до згоди розірвати генеральну угоду з 28.11.2017 року.

Згідно додаткової угоди №8 від 28.11.2017 року до договору про надання контргарантії №622 сторони вирішили вважати п. 1.5. договору про надання контргарантії №622 таким, що припинив свою дію з моменту укладення цієї додаткової угоди. Тобто, сторони визначились вважати договір про надання контргарантії №622 окремим зобов`язанням.

12.02.2018 року позивач отримав повідомлення-вимогу від Commerzbank відносно оплати за контргарантією №CGUAR131004622L у сумі 231304,24 (двісті тридцять одна тисяча триста чотири) євро 24 євроцента (230487,53 євро - часткова сплата за контргарантією та 816,71 євро - комісія Commerzbank), наданої в рамках договору про надання контргарантії №622. Датою валютування за контргарантією №CGUAR131004622L у сумі 231304,24 Євро відповідно до повідомлення є 13.02.2018 року.

Позивач надав 12.02.2018 року надав першому відповідачу письмову вимогу №14-7919, якою пропонував відповідно до п. 2.2.1, 3.2.1 договору про надання контргарантії №622 не пізніше 12:00 години за Київським часом 14.02.2018 року перерахувати суму 231304,24 євро на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в Акціонерному банку «Південний», МФО 328209, для подальшої сплати за вимогою. При цьому, позивач зазначив, що у випадку невиконання вимоги, зазначена сума, відповідно до п. 2.2.2. кредитного договору буде обліковуватися як прострочена кредитна заборгованість.

З 15.02.2018 року у зв`язку з невиконанням першим відповідачем вимоги позивача по сплаті коштів за контргарантією, за ТОВ «Аіко-Сервіс, ЛТД» почала обліковуватися заборгованість у сумі 231304,24 Євро. З огляду на умови договору про надання контргарантії №622 відповідна заборгованість почала обліковуватись на рахунку позичкової заборгованості і вважається кредитом.

В якості підтвердження наявності кредиторської заборгованості позивач послався на рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2019 року у справі №922/1417/19, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Так, рішенням Господарського суду Харківської області від 02.09.2019 року в справі №922/1417/19 було встановлено відносно особи, яка приймала участь в справі в якості третьої особи) - Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД», що в порушення умов договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року (кредитний договір №2), останній не дотримувався встановлених строків та сум внесення платежів по кредитному договору №2, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 15.02.2018 року становить 231304,24 Євро, що за курсом гривні до Євро, встановленому НБУ на 15.02.2018 року становить 7612985,84 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що преюдиційним фактом в рамках розгляду позовних вимог ПАТ АБ«Південний» у справі №922/6658/15 (922/2016/20) є факт порушення ТОВ - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року та як наслідок виникнення та облік заборгованості.

Вказані обставини нівелюють посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що позивачем не надано заяви, яка згідно з п. 6.1 договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року і є його додатком та невід`ємною частиною; відсутні відомості про належне надсилання та отримання копії листа №14-7919 від 12.02.2018 року, не надання позивачем доказів перерахування коштів банку-гаранту, а також надання повідомлення-вимоги банку-гаранта англійською мовою без перекладу на державну мову.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на предмет та підстави позову у даній справі, предмет дослідження можна умовно поділити на дві основні групи: по-перше - наявність порушеного права позивача, а по-друге, - наявність та розмір заявлених позовних вимог, тобто вчинення дій направлених на усунення порушеного права позивача.

Наразі, під час розгляду справи №922/1417/19 встановлено факт порушення прав позивача і це є преюдиційним фактом, а посилання суду першої інстанції на ненадання документів вказаних вище, не спростовує преюдиційності встановленого факту порушеного права позивача.

Щодо дослідження розміру заявлених позовних вимог, слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення вказав, що всупереч вимог ст. ст. 73, 74, ч. 2 ст. 80 ГПК України, позивачем не надано до матеріалів справи належних доказів розміру (залишку) заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року на дату звернення до суду з позовною заявою, зокрема, не надано виписку по рахунку позичкової заборгованості, на якій згідно з умовами п. 2.2.2 договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року обліковується відповідна заборгованість.

Суд фактично відмовив у позові з обставини ненадання позивачем виписки по рахунку. Однак, за умови встановлення обставин порушення першим відповідачем умов договору про надання контргарантії №622, тобто доведеності обставин порушеного права позивача, така відмова в позові свідчить про формальних підхід до вирішення спору у даній справі без урахування принципу диспозитивності процесу.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, у тексті позовної заяви позивачем наведено розрахунок розміру заборгованості ТОВ - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» станом на 18.06.2020 року (дата подання позову) у сумі 197588,52 Євро (еквівалент 5941111,38 грн.). При цьому матеріали справи не містять заперечень учасників справи саме щодо розміру заявлених позовних вимог. Жодним учасником справи не було надано контррозрахунку у спростування вимоги позивача щодо розміру заборгованості, а суд першої інстанції, як вбачається з матеріалів справи, під час проведення підготовчих дій, ухилився від дослідження одного з елементів предмету позову - розміру заявлених позовних вимог (боргу).

Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2018 року у справі №755/7704/15-ц вказав, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував обставини справи та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Слід відзначити, що наразі за своїм змістом ненадання до позовної заяви виписки по особовому рахунку не є підставою вважати, що право позивача не порушено і у першого відповідача відсутній обов`язок здійснення погашення кредиторської заборгованості щодо розміру якої матеріали справи не містять заперечень сторін.

У матеріалах справи наявні виписки по рахунку першого відповідача станом на 20.10.2020 року, на 30.10.2020 року та на 01.12.2020 року згідно яких за першим відповідачем обліковується борг, який виник у зв`язку із неналежним виконанням умов договору про надання контргарантії №622 і обов`язок по сплаті якого не спростовано.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. При цьому, основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статі 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При цьому, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Аналіз матеріалів справи, зокрема договору про надання контргарантії №622, в розрізі відповідних норм глави 71 Цивільного кодексу України, глав 19, 20, 35 Господарського кодексу України, свідчить, що між позивачем та першим відповідачем (ТОВ «Аіко-Сервіс, ЛТД») виникли кредитні відносини, оформлені належним чином, що тягнуть за собою певні зобов`язання, котрі мають виконуватися належним чином відповідно до умов укладених договорів та вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що у справі №922/6658/15 (922/2016/20) позивачем доведено та обґрунтовано належним чином факт порушеного права, яке підлягає захисту, а саме порушення з боку першого відповідача договору про надання контргарантії №622 з урахуванням додаткових угод до нього та не спростовано наявності заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Положеннями ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись, зокрема, порукою.

Відповідно до п. 1.3. договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року в редакції додаткової угоди №8 зобов`язання принципала перед банком за договором забезпечуються порукою фізичних осіб: ОСОБА_2 (другий відповідач) та ОСОБА_1 (третій відповідач).

28.11.2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки.

Також, 28.11.2017 року укладено договір поруки між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель).

Відповідно до умов вищезазначених договорів поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання в повному обсязі всіх зобов`язань ТОВ - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД», що виникли з договору про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 та всіх додаткових угод до договору про надання контргарантії, в тому числі і тих, що будуть укладені/подані в майбутньому, згідно з яким кредитор надає принципалу контргарантії на загальну суму 300000,00 євро на строк по 30.03.2018 року на підставі заяв про надання контргарантії, а принципал зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в договорі про надання контргарантії, погасити заборгованість перед кредитором у розмірі сплаченої кредитором по контргарантії суми, сплатити кредитору комісійну винагороду за надання контргарантії згідно умовами договору про надання контргарантії, проценти за користування кредитом, а також сплатити штрафи, пені та будь-які інші платежі, передбачені умовами договору про надання контргарантії та обраховані кредитом.

Умовами договорів поруки від 28.11.2017 року передбачено, що у разі порушення принципалом своїх зобов`язань за договором про надання контргарантії у терміни, зазначені в договорі про надання контргарантії, не пізніше наступного робочого дня з моменту настання зазначених обставин, поручитель сплачує на користь кредитора грошові кошти у розмірі сплаченої кредитором по контргарантії суми, комісійну винагороду за надання контргарантії згідно з умовами договору про надання контргарантії, проценти за користування кредитом, а також штрафи, пені та будь-які інші платежі, передбачені умовами договору про надання контргарантії та обраховані кредитом, або сплачує суму отриманих по договору про надання контргарантії коштів, які згідно з вимогами чинного законодавства принципал повинен повернути кредитору у разі визнання договору про надання контргарантії недійсним.

Договори поруки від 28.11.2017 року, укладені Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , передбачають, що вони набирають чинності з моменту їх укладання та припиняються 30.03.2021 або після погашення Принципалом та/або поручителем усіх сум заборгованості за Договором про надання контргарантії.

Згідно з частинами 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Разом з тим, оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II кн. 5 Цивільного кодексу України).

Щодо необхідності надсилання окремих вимог в рамках укладених договорів поруки, слід зазначити, що такого обов`язку між сторонами не було передбачено, а навпаки п. 2.1. встановлював лише обов`язок поручителя у разі порушення принципалом своїх зобов`язань за договором про надання контргарантії у терміни зазначені в договорі про надання контргарантії, не пізніше наступного робочого дня з моменту настання певних обставин, сплатити на користь кредитора грошові кошти у розмірі сплаченої кредитором по контргарантії суми, комісійну винагороду за надання контргарантії, проценти за користування кредитом, а також штрафи, пені та будь-які інші платежі, передбачені умовами договору про надання контргарантії та обраховані кредитором.

Дійсно умови договорів поруки від 28.11.2017 встановлюють, що всі повідомлення між сторонами здійснюються в письмовій формі та вважаються належним чином врученими, якщо вони направлені на адресу сторін, зазначену в розділі 4 договору, або отримані під розписку. Однак, така умова стосується порядку вчинення повідомлення, а не встановлює обов`язок про повідомлення.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення вказав, що фізичну особу ОСОБА_2 визнано банкрутом 28.01.2016, а договір поруки з банком укладено 28.11.2017 року, тобто договір укладено всупереч положень ч. 8 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Так, фізична особа ОСОБА_2 , у січні 2016 року звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою про порушення справи про банкрутство в порядку ст.ст. 90, 91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», посилаючись на неможливість виконання грошових вимог перед кредиторами після настання встановленого строку для їх сплати.

Постановою Господарського суду Харківської області від 28.01.2016 року у справі №922/6658/15 визнано фізичну особу ОСОБА_2 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Частина 8 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній станом на момент укладення договору поруки) визначала, що протягом трьох років після визнання фізичної особи банкрутом ця особа не може бути зареєстрована як фізична особа, придбавати майно або грошові кошти у кредит, укладати договір поруки, передавати майно у заставу.

Фізичну особу ОСОБА_2 визнано банкрутом 28.01.2016 року, а договір поруки між ним та ПАТ Акціонерний банк «Південний» укладено 28.11.2017 року, тобто в межах трирічного періоду, зазначеного ч. 8 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Отже договір поруки між ПАТ Акціонерний банк «Південний» та ОСОБА_2 від 28.11.2017 року укладено всупереч положень ч. 8 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що договір поруки від 28.11.2017 року, укладений між ПАТ Акціонерний банк «Південний» та ОСОБА_2 є нікчемним в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ч. 8 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній на момент укладення правочину), оскільки укладений під час законодавчо встановленій забороні на його укладення.

За своїм змістом, неправомірні дії не породжують правомірні наслідки. Таким чином, правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року у зв`язку з нікчемністю забезпечувального правочину - договору поруки від 28.11.2017 року правові підстави відсутні і в задоволенні відповідних позовних вимог слід відмовити.

Щодо закриття провадження у справі в частині стягнення в солідарному порядку з ТОВ-фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» та ОСОБА_1 кредитної заборгованості за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права або обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Предмет спору, тобто матеріально-правові вимоги позивача до відповідачів - ТОВ - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є спільні обов`язки відповідачів погасити кредитну заборгованість.

Обов`язки відповідачів виникли з однієї підстави - договору про надання контргарантії №622 від 04 10.2013 року, в забезпечення якого було укладено договори поруки від 28.11.2017 року.

Предмет спору характеризується однорідними обов`язками відповідачів в солідарному порядку повернути борг за договором про надання контргарантії № 622 від 04.10.2013 року.

Тобто, в рамках справи №922/6658/15 (922/2016/20) застосовується процесуальна співучасть відповідачів, обумовлена неналежним виконанням одного кредитного договору, який забезпечено порукою, а стягнення заборгованості відбувається в солідарному порядку та має на меті погашення виниклого боргу.

В силу приписів ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників. має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом, за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства).

Так, у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містилися норми, які передбачали особливості розгляду справ відповідної категорії, а саме що підставою для порушення провадження щодо фізичної особи є її борги, пов`язані із здійсненням такою особою підприємницької діяльності. Вказаний Закон втратив чинність з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства. Кодекс України з процедур банкрутства передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство.

Зміна визначення поняття «боржник», включення можливості банкрутства фізичної особи не тільки за борги, пов`язані із здійсненням такою особою підприємницької діяльності, не змінює підстави порушення банкрутства у справі №922/6658/15, не скасовує вже існуючих судових рішень у справі №922/6658/15, так як Кодекс України з процедур банкрутства лише передбачає особливості розгляду справи про банкрутство на теперішній час.

Законодавець вказав, що господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. Тобто, на спірні правовідносини розповсюджується дія ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, щодо процесуальної співучасті декількох відповідачів.

У постанові від 28.01.2020 року у справі №50/311-6 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «Відповідно до частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Водночас Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що в разі скасування судових рішень із закриттям провадження у цій справі позивач буде змушений знову звернутися до суду тієї ж самої юрисдикції. Тому виходячи з принципу процесуальної економії Велика Палата Верховного Суду вважає можливим визначити юрисдикцію у цій справі виходячи з процесуального законодавства, чинного на час касаційного розгляду, тобто застосувати норми Кодексу України з процедур банкротства.

Частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.

Таким чином, з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи».

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі у відповідній частині є помилковим та зроблений з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини, дослідивши докази на їх підтвердження, здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних вимог та скасування рішення суду першої інстанції. У зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції, колегія суддів приймає нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується і як зазначив сам апелянт, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, сума боргу яка підлягає стягненню змінилась у бік зменшення. Тобто, провадження у справі в частині вимог, які були погашенні під час розгляду справи підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. А також у зв`язку з відсутністю правових підстав для солідарного стягнення з фізичної особи ОСОБА_2 суми боргу.

Щодо судових витрат, які складаються з судового збору за подання позовної заяви, то колегія суддів дійшла висновку про їх розподіл у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, п. 2 ст. 275, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.11.2020 року у справі №922/2016/20 в межах справи №922/6658/15 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Аіко-Сервіс, ЛТД» (61003, м.Харків, майдан Конституції, буд. 14, код ЄДРПОУ) та фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (65059, м.Одеса, вул. Краснова, 6/1, ) кредитну заборгованість за договором про надання контргарантії №622 від 04.10.2013 року у розмірі 185555,57 Євро та 83689,46 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Провадження у справі в частині стягнення 12032,95 Євро закрити.

У позові до фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов