РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2021Справа № 910/15134/20

Суддя Господарського суду міста Києва Данилова М.В. при секретарі судового засідання Тарасюку А.Ю. розглянувши матеріали справи в порядку загального позовного провадження

за позовом Фізичної особи-підприємця Барзун Олександра Вікторовича ( АДРЕСА_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландгрейн» (01103, м. Київ, Залізничне шосе, буд. 2А)

про стягнення заборгованості за транспортні послуги

Представники сторін:

від позивачів: не з`явились;

від відповідачів: Шевцова Н.Р. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05 жовтня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Фізичної особи-підприємця Барзун Олександра Вікторовича (позивач) надійшла позовна заява б/н від 02.10.2020 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландгрейн» (відповідач) про стягнення грошових коштів на суму в розмірі 49 834, 00 грн. за договором на транспортне обслуговування № 26/02/2020/09 від 26.02.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань за договором на транспортне обслуговування № 26/02/2020/09 від 26.02.2020 року, зокрема, в порушення умов вищезазначеного договору відповідач не здійснив оплату позивачу за надані ним послуги перевезення, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/15134/20 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 року ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі № 910/15134/20 на 13.01.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2021 року відкладено підготовче засідання на 03.02.2021 року.

Представник позивача в підготовче засідання 03.02.2021 року не з`явився, однак 01.02.2021 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представники відповідача в підготовче засідання 03.02.2021 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 03.03.2021 року.

У судове засідання 03.03.2021 року в судове засідання з`явився представник відповідача, який просив суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2020 року Фізична особа-підприємець Барзун Олександр Вікторович (позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ландгрейн» (відповідач) уклали договір № 26/02/2020/09 на транспортне обслуговування (договір).

В межах укладеного договору відповідачем була направлена заявка-додаток до договору на перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом: смт. Пісківка, Бородянський район, Київська обл. - Італія, 81041 Vitulazio (Caserta) автомобілем Volvo НОМЕР_1 / НОМЕР_2 .

Вартість наданих позивачем послуг склала 49 834, 00 грн.

Відповідно до п. 4.1. договору розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України, шляхом переведення коштів з поточного банківського рахунку перевізника, протягом 5 банківських днів після отримання рахунку-фактури експедитора, товарно-транспортної накладної (CMR) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акту виконаних робіт та податкової накладної, якщо інше не вказано сторонами в заявці на конкретне перевезення.

Позивач надавав транспортний засіб та здійснив перевезення вантажу з місця завантаження до місця розвантаження. Доказами виконання Позивачем своїх зобов`язань є CMR № 878911 із підписом та штампом вантажоодержувача.

Жодних претензій не виставлялось зі сторони відповідача чи вантажоодержувача.

Оригінали документів: рахунок на оплату, Акти здачі - прийняття робіт (надання послуг), CMR були надіслані відповідачу, що підтверджується наявною у матеріалах справи експрес-накладною Нової пошти № 0387 від 30.07.2020 року.

Позивач направив на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості за перевезення вантажів (Квитанція ПН 655 від 30.07.2020 року), на яку останній відповіді не надав.

Відповідач у свою чергу заперечуючи проти позову посилався на те, що ним не укладався з Фізичною особою-підприємцем Барзун О.В. договір про надання транспортних послуг № 26/02/2020/09 від 26.02.2020 року, а докази надані позивачем не підтверджують укладення договору перевезення між сторонами та фактичного їх надання.

У зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Внаслідок укладення сторонами договору та заявки на здійснення транспортного перевезення, між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 909 Цивільного Кодексу України та ст.307 Господарського Кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956року (м. Женева) відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01.08.2006 року та є договірною країною у розумінні ч. 1 ст. 1 Конвенції.

Ст.509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 Цивільного Кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з невиконанням умов заявки відповідач порушив взяте на себе зобов`язання та є боржником, що прострочив виконання.

Суд зазначає, що викладені у відзиві аргументи не підтверджені належними доказами та не спростовують обставин, наведених у позові. З огляду на вищевказані обставини та надані позивачем докази, відповідач має сплатити суму заборгованості за здійснене перевезення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen.), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування, викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними, документально доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 627, 204, 549, 611, 570, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. ст. 231, 217, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 19, 56, 73, 74, 76, 86, 80, 162, 164, 171, 231, 232, 233, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландгрейн» (01103, м. Київ, Залізничне шосе, буд. 2А; 37700763) на користь Фізичної особи-підприємця Барзун Олександра Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) суму заборгованості у розмірі 49 834, 00 грн. та 2 102, 00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 01.04.2021 року (у зв`язку з перебуванням судді Данилової М.В. у відпустці та на лікарняному).

Суддя М.В. Данилова