ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" березня 2021 р. Cправа № 902/97/21

Господарський суд Вінницької області у складу судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" (вул. Котляревського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька область, 31200)

до: Приватного підприємства "Діброва ТА" (вул. Героїв України, буд. 70, смт. Крижопіль, Вінницька область, 24600)

про стягнення 155 377,36 грн.

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О.,

представників сторін:

позивача Федонюк Г.С. згідно ордеру;

відповідача Мишковська Т.М. згідно ордеру

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № б/н від 04.02.2021 Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" з вимогою до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення грошових коштів в сумі 155 377,36 грн.

Ухвалою суду від 15.02.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/97/21 з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 11.03.2020.

При розгляді справи 11.03.2021, без виходу до нарадчої кімнати, судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 11.03.2021 про оголошення перерви в судовому засіданні до 25.03.2021.

На визначену судом дату з`явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. Між Приватним підприємством «Аграрна компанія 2004» та Приватним підприємством «Діброва ТА » на початку серпня 2020 року велися переговори щодо укладення договору підряду.

Приватне підприємство «Аграрна компанія 2004» отримало від Приватного підприємства «Діброва ТА» підписаний зі сторони відповідача сканкопію Договору №27 від 06.08.2020, предметом якого Сторони визначили постачання, монтаж та пусконалагоджувальні роботи на виконання системи поливу в селі Великі Жеребки Волочиського району Хмельницької області.

15.09.2020 ПП «Аграрна компанія 2004» згідно виставленого рахунку №7 від 31.08.2020, перерахувало на розрахунковий рахунок ПП «Діброва ТА» грошові кошти в сумі 155 377,36 грн.

В подальшому, між Сторонами велися переговори щодо зміни Технічного завдання до Договору, але згоди так і не досягли та обмін оригіналом Договору №27 від 06.08.2020 не відбувся.

Тому позивач вважає, що грошові кошти були перераховані безпідставно та підлягають поверненню їх власнику - ПП «Аграрна компанія 2004».

У зв`язку з тим, що оригінал договору не підписаний, роботи не виконувались, а Договір згідно п. 12.4, що передбачений сканкопією Договору набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 жовтня 2020 року, ПП «Аграрна компанія 2004» направила ПП «Діброва ТА» лист № 2111 від 23.11.2020 на повернення помилково перерахованих коштів, який, як і досудова вимога № 463 від 17.12.2020 про повернення коштів, повернулися відправнику без вручення.

З урахуванням наведених обставин, позивач вважає, що грошові кошти набуті та збережені відповідачем без відповідної правової підстави, та посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 155 377,36 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. При цьому суд зауважує, що у визначений судом строк відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надійшло.

З огляду на наведене суд зважає на положення частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, за якими, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у визначений судом строк, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Поряд з цим, відповідач у вступній промові висловлює свою позицію щодо підстав позовних вимог та зазначає, що є доведеним той факт, що між сторонами був укладений договір у спрощений спосіб шляхом обміну сканкопіями договору та додатками до нього, погоджено всі істотні умови договору - предмет, ціну, порядок розрахунків, строки та умови виконання договору і приймання такого виконання, також погоджено Технічне завдання та Специфікацію, та відповідно, здійснення позивачем оплати замовної послуги на підставі виставленого рахунку.

За доводами відповідача, наявними матеріалами справи підтверджується те, що відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав (Договору№27 з додатками), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, тому заявлені до стягнення кошти не можуть бути стягнуті в порядку приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно набуті, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 25.03.2021 прийнято судове рішення.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати 25.03.2021 представники сторін не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

За наявними матеріалами справи, 06.08.2020 між Приватним підприємством «Аграрна компанія 2004» (позивач, за Договором Замовник) та Приватним підприємством «Діброва ТА» (відповідач, за Договором Підрядник) укладено Договір підряду № 27, за умовами якого Підрядник зобов`язався виконати за завданням Замовника роботи - постачання, монтаж і пусконалагоджувальні роботи системи поливу на об`єкті Замовника, а Замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконану роботу.

В Додатку №1 до Договору Сторони погодили Технічне завдання на підбір обладнання.

За змістом п. 1.3. Договору, перелік і кількість обладнання, що постачається та передається Замовнику, вказані у Додатку №2 цього Договору (Специфікація).

У пункті 2.1. Договору Сторонами визначено вартість Договору (з урахуванням вартості обладнання і підрядних робіт), та встановлено, що вартість Договору є незмінною, і на момент підписання Договору становить 431 603,00 грн, крім того ПДВ - 86320,76 грн, що разом становить 517 924,54 грн.

Відповідно до п. 3.1. Договору оплата робіт Підрядника, виконаних відповідно до умов цього Договору здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Підрядника відповідно до виставлених останнім рахунків, відповідно до Графіка виконання та фінансування робіт, які виконуються Сторонами - Додатком №3 до цього Договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома Сторонами і діє до 31 жовтня 2020 року, але в будь-якому випадку до виконання Сторонами своїх зобов`язань. (п. 12.4. Договору)

На підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 7 від 31.08.2020, позивачем, відповідно до платіжного доручення № 97973 від 15.09.2020 перераховано на рахунок відповідача суму попередньої оплати в розмірі 155 377,36 грн.

При цьому позивач зазначає, що Договір підряду №27 від 06.08.2020 не підписаний Сторонами в оригіналі, тільки відбувся обмін сканкопіями. Оскільки Сторони не досягли згоди щодо зміни Технічного завдання до Договору, обмін оригіналом Договору №27 від 06.08.2020 не відбувся, і роботи не виконувались.

Листом №2111 від 23.11.2020 позивач звернувся до відповідача про повернення коштів в сумі 155 377,36 грн, як помилково перерахованих.

В подальшому, а саме 17.12.2020, позивач направив відповідачу досудову вимогу № 463 від 17.12.2020, в якій вимагав, у строк до 24.12.2020 повернути грошові кошти в сумі 155 377,36 грн.

За наявними матеріалами справи, лист №2111 від 23.11.2020 та досудова вимога № 463 від 17.12.2020 повернуто відділенням поштового зв`язку позивачу без вручення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, за якими, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1)повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц.

Таким чином, для задоволення позовних вимог на підставі статті 1212 ЦК України необхідно встановити відсутність між сторонами договірних взаємовідносин та як наслідок цього безпідставне отримання відповідачем коштів.

Суд не погоджується з позицією позивача оскільки набуття та збереження відповідачем майна (грошових коштів) позивача відбулось на підставі договірних відносин, що виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, на чому також наголошує відповідач у вступній промові.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зазначила, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі № 924/1473/16.

Таким чином, суд вважає за необхідне врахувати означену правову позицію та самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію вимог позивача та застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини.

Так, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Здійснення позивачем оплати рахунку - фактури № 7 від 31.08.2020 на суму 155 377,36 грн. з призначенням платежу платіжного доручення: "Згідно рахунку №7 від 31.08.2020 Згідно договору №27 від 06.08.2020 Сума 155377,36 грн ПДВ (20%) 25896,23", свідчить про прийняття пропозиції щодо постачання, монтажу, пусконалагоджувальних робіт системи зрошення.

Таким чином, вищенаведеними обставинами підтверджується, що між Сторонами було укладено договір підряду у спрощений спосіб, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено здійснення позивачем попередньої оплати за Договором.

Водночас, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо виконання передбачених Договором не виконав, суми передоплати сплаченої позивачем, не повернув, що і спричинило звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Статтею 849 ЦК України визначено, що замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Оскільки відповідач, який одержав від позивача суму попередньої оплати не приступив до виконання обумовлених Договором робіт, та не повернув означені кошти, при цьому підтвердив факт перерахування позивачем грошових коштів, то позивач обґрунтовано вимагає від нього стягнення коштів в розмірі 155 377,36 грн.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частин 1 та 3 ст. 74, 76 - 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши всі докази у справі, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а відтак суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо інших доводів відповідача, суд зважає на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача в повному обсязі.

При вирішенні питання відшкодування судових витрат суд зважає на попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача, де останній повідомив про бажання стягнути витрати пов`язані з правовою допомогою, остаточний розрахунок яких та докази їх обґрунтування зобов`язався надати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 221 ГПК України суд дійшов висновку про призначення судового засідання для вирішення питання про вказані судові витрати позивача на 05.04.2021.

Витрати відповідача на правничу допомогу, про які йдеться у вступній промові від 10.03.2021, у зв`язку з відмовою в позові, суд залишає за Приватним підприємством "Діброва ТА".

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з Приватного підприємства "Діброва ТА" (вул. Героїв України, буд. 70, смт. Крижопіль, Вінницька область, 24600, ) на користь Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" (вул. Котляревського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька область, 31200, ) грошові кошти в сумі 155 377 грн. 36 коп., та витрати зі сплати судового збору в сумі 2 330 грн. 66 коп.

Витрати відповідача на професійну правничу допомогу залишити за Приватним підприємством "Діброва ТА".

Відповідно до ст. 221 ГПК України для вирішення питання про судові витрати позивача на професійну правничу допомогу призначити судове засідання на 05.04.2021 об 11:00 год.

Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, та на відомі суду адреси електронної пошти: позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30 березня 2021 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Котляревського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька область, 31200)

3 - відповідачу (вул. Героїв України, буд. 70, смт. Крижопіль, Вінницька область, 24600)