СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2021 р. Справа № 917/1435/20

Колегія суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача адвокат Прогрущенко Т.В., довіреність №49юр210 від 25.11.2019 року; свідоцтво ПТ №2295 від 05.11.2019 року;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу представника Комунального підприємства "Теплоенерго" - адвоката Ульянова Р.А. (вх. №599П/1-18) на рішення господарського суду Полтавської області від 23.12.2020 року у справі №917/1435/20, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Білоусов С.М.), повний текст якого складено 23.12.2020 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод", м. Кременчук, Полтавська область

до Комунального підприємства "Теплоенерго", м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 23.12.2020 року у справі №917/1435/20 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" 73 580,59 грн. збитків та 2 102,00 грн. судового збору.

Представник Комунального підприємства "Теплоенерго" - адвокат Ульянов Р.А. з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 23.12.2020 року у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.

Предметом розгляду справ №917/1000/19, №917/956/19, №917/950/19, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог є правовідносини, які виникли з договорів купівлі-продажу природного газу, укладених позивачем з АТ НАК "Нафтогаз України", а саме щодо стягнення пені, інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання умов договору.

Втім, у вказаних справах суд досліджував господарські відносини, які виникли з договорів купівлі-продажу природного газу №4316/084039/з-1617-БО-24 від 18.10.2016 року, №4316/084036/3-1617-РО-24 від 21.10.2016 року та №4316/084040/з-1617-КП-24 від 31.10.2016 року, укладених між АТ НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод"; КП "Теплоенерго" не є стороною договорів та не було залучено до участі у справі, будь-які посилання щодо невиконання зобов`язань в частині оплати зі сторони КП "Теплоенерго", вказані судові рішення не містять.

Господарським судом першої не досліджувалися умови договорів купівлі-продажу природного газу, укладених між позивачем та АТ НАК "Нафтогаз України", періоди та розміри існуючих заборгованостей між АТ НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та КП "Теплоенерго", розмір збитків.

Позивачем не доведено розміру понесених збитків саме з вини КП "Теплоенерго".

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2017 року у справі №917/61/17, за порушення умов договору від 31.07.2013 року №4313/082023/с купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та КП "Теплоенерго" було стягнуто з КП "Теплоенерго" пеню у розмірі 4 354 077,62 грн. та 3% річних у сумі 593 694,68 грн.

У разі задоволення позовних вимог, КП "Теплоенерго" буде двічі притягнуто до відповідальності, що прямо суперечить положенням ст. 61 Конституції України.

Оскільки ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" не було передано розбіжності, що залишилися неврегульованими під час укладення додаткової угоди №13 до суду, то в силу норм ч. 7 ст. 181 ГК України, пропозиція КП "Теплоенерго" щодо виключення п.8.4. ст. 8 договору вважається прийнятою ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод".

Щодо повноважень апелянта діяти від імені Комунального підприємства "Теплоенерго", апелянтом до апеляційної скарги додано в копії довіреність від 23.03.2018 року №05-656 на представництво Ульянова Р.А. діяти від імені Комунального підприємства "Теплоенерго"; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.03.1999 року №189.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021 року, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 239, від 22.04.2020 року №291, від 11.05.2020 року №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500, від 22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від 17.02.2021 року № 104 до постанови від 11.03.2020 року № 211 внесено зміни, якими дію карантину продовжено до 30.04.2021 року.

Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом №9рс-186/20 від 16.03.2020 року до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Для запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року за № 04-а встановлено особливий режим роботи суду в умовах карантину; наказами голови суду від 26.03.2020 року № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а, від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а на період дії карантину суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 року, з урахуванням ухвали від 17.03.2021 року, поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства "НАК Нафтогаз України" - адвоката Литвин П.В. на рішення господарського суду Полтавської області від 23.12.2020 року у справі №917/1435/20; позивачу встановлено строк до 18.03.2021 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 29.03.2021 року; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Полтавської області від 23.12.2020 року у справі №917/1435/20 зупинено; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

09.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2870), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який долучено до матеріалів справи, в обґрунтування якого вказує на те, що позивач, як теплогенеруюча організація змушений закуповувати природний газ у АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" виключно для виробництва теплової енергії в гарячій воді, що в подальшому постачається відповідачу, натомість своєчасно ним не сплачується; саме внаслідок безперервного порушення відповідачем своїх зобов`язань, позивач постійно несе збитки у вигляді штрафних санкцій.

У судовому засіданні 29.03.2021 року представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 29.03.2021 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії ухвали суду від 25.02.2021 року відповідачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" №120, згідно з яким відповідач отримав копію ухвали від 25.02.2021 року 05.03.2021 року; на підтвердження направлення копії ухвали суду від 17.03.2021 року відповідачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" №333, згідно з яким відповідач отримав копію ухвали від 17.03.2021 року 05.03.2021 року.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про доступ до судових рішень усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції, Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали суду від 25.02.2021 року та від 17.03.2021 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

31.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Крюківський вагонобудівний завод" та Комунальним підприємством "Теплоенерго" укладено договір №4313/082023/с купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (договір), відповідно до умов якого закріплено обов`язок позивача передавати теплову енергію в гарячій воді, а відповідача - приймати її та оплачувати вартість одержаної теплової енергії (п.1.1. договору).

29.09.2017 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду №13, що є невід`ємною частиною договору від 31.07.2013 року №4313/082023/с, у якій п. 8.4 ст. 8 договору викладено в наступній редакції: у випадку понесення продавцем витрат, а саме притягнення продавця до відповідальності за невиконання або неналежне виконання фінансових зобов`язань за договорами: постачання природного газу, який використовує продавець для виробництва теплової енергії для реалізації її покупцю; розподілу природного газу (оператором ГРМ), об`єму газу, який використовує продавець для виробництва теплової енергії для реалізації покупцю; транспортування природного газу магістральними трубопроводами (оператором ГТС), об`єму газу, який використовує продавець для виробництва теплової енергії для реалізації її покупцю; у вигляді сплати неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасні розрахунки (оплати), платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані продавцю та сплачені ним на користь відповідних постачальників послуг, підлягають відшкодуванню покупцем на письмову вимогу продавця.

У 2016 році між ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було укладено договори на постачання природного газу.

Позивач посилається на таке.

ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" є теплогенеруючою організацією та використовувало природний газ, отриманий від АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", виключно для виробництва теплової енергії в гарячій воді, яка передавалась в подальшому відповідачу, згідно вказаного договору; внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті теплової енергії в гарячій воді, що підтверджується щомісячними актами звірки розрахунків між позивачем та відповідачем, рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2017 року у справі № 917/61/17, позивач не мав можливості своєчасно оплатити отриманий природний газ.

АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовними заявами про стягнення з позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну оплату поставленого природного газу, які були задоволені судом в повному обсязі.

Так, рішенням господарського суду Полтавської області від 17.09.2019 року у справі № 917/1000/19 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 31 275,92 грн. - пені, 4 468,00 грн. - 3% річних, 6 010,32 грн. - інфляційних втрат.

Позивач сплатив вказані суми у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 08.10.2019 року № 43/119844 на суму 41 754,24 грн. та платіжним дорученням від 23.10.2019 року № 43/124444 на суму 1 921,00 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.09.2019 року у справі № 917/956/19 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 572,02 грн. - пені, 201,47 грн. - 3% річних, 793,16 грн. - інфляційних втрат.

Позивач сплатив вказані суми у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 08.10.2019 року № 43/119843 на суму 1 566,65 грн. та платіжним дорученням від 23.10.2019 року № 43/124447 на суму 1 921,00 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.09.2019 року у справі №917/950/19 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 20 984,36 грн. - пені, 2 248,35 грн. - 3% річних, 1 263,99 грн. інфляційних втрат.

Позивач сплатив вказані суми у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 08.10.2019 року № 43/119845 на суму 24 496,70 грн. та платіжним дорученням від 23.10.2019 року № 43/124446 на суму 1 921,00 грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті поставленої теплової енергії в гарячій воді, позивач поніс збитки у вигляді додаткових витрат (штрафних санкцій та судового збору) на загальну суму 73 580,59 грн.

За матеріалами справи, відповідач належним чином не виконував зобов`язання за договором, а тому 25.10.2019 року позивачем в порядку п. 10.2 договору направлено останньому претензію № 1-52юр.

У відповіді на претензію за № 12-08/2055 від 16.12.2019 року відповідач вказав на те, що ним підписано Додаткову угоду від 29.09.2017 року № 13, якою закріплено обов`язок відповідача відшкодувати позивачу понесені ним витрати у вигляді сплати неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасні розрахунки (оплати), платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані позивачу та сплачені ним на користь відповідних постачальників послуг, підлягають відшкодуванню відповідачем на письмову вимогу позивача з урахуванням протоколу розбіжностей №1 від 28.03.2017 року, відповідно до якого п. 8.4 ст. 8 договору - виключено, а тому претензія залишається без задоволення.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області, в якому останній просив стягнути з відповідача 73 580,59 грн. збитків за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті поставленої теплової енергії в гарячій воді.

23.12.2020 року господарським судом Полтавської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ч. 2 ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Частинами 1, 2 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.

У разі відсутності хоча б одного із вказаних елементів, відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Так, вище вказано, що згідно додаткової угоди №13 від 29.09.2017 року, п. 8.4 ст. 8 договору викладено в наступній редакції: у випадку понесення продавцем витрат, а саме притягнення продавця до відповідальності за невиконання або неналежне виконання фінансових зобов`язань за договорами: постачання природного газу, який використовує продавець для виробництва теплової енергії для реалізації її покупцю; розподілу природного газу (оператором ГРМ), об`єму газу, який використовує продавець для виробництва теплової енергії для реалізації покупцю; транспортування природного газу магістральними трубопроводами (оператором ГТС), об`єму газу, який використовує продавець для виробництва теплової енергії для реалізації її покупцю; у вигляді сплати неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасні розрахунки (оплати), платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані продавцю та сплачені ним на користь відповідних постачальників послуг, підлягають відшкодуванню покупцем на письмову вимогу продавця.

За матеріалами справи, позивач обґрунтовує свої вимоги неналежним виконанням відповідачем свої зобов`язань по оплаті поставленої теплової енергії в гарячій воді за договором від 31.07.2013 року №4313/082023/с купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та КП "Теплоенерго", що призвело до понесення збитків у вигляді додаткових витрат (штрафних санкцій та судового збору) на загальну суму 73 580,59 грн., яка складається з: суми 43 675,24 грн., сплачених АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", згідно рішення господарського суду Полтавської області від 17.09.2019 року у справі № 917/1000/19; суми 3 487,65 грн., сплачених АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", згідно рішення господарського суду Полтавської області від 09.09.2019 року у справі № 917/956/19; суми 26 417,70 грн., сплачених АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", згідно рішення господарського суду Полтавської області від 17.09.2019 року у справі № 917/950/19.

Невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором підтверджується, також, актами звірки розрахунків між позивачем та відповідачем, які наявні в матеріалах справи.

Аргументи апелянта на те, що оскільки ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" не було передано розбіжності, що залишилися неврегульованими під час укладення додаткової угоди №13 до суду, в то силу норм ч. 7 ст. 181 ГК України, пропозиція КП "Теплоенерго" щодо виключення п.8.4. ст. 8 договору вважається прийнятою ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод", не приймаються, з огляду на наступне.

Так, Додаткова угода від 29.09.2017 року № 13, що є невід`ємною частиною договору від 31.07.2013 року №4313/082023/с купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, підписана та скріплена печатками обох сторін без додавання протоколу розбіжностей.

Протокол розбіжностей №1 від 28.09.2017 року до додаткової угоди № 13 до договору підписаний лише директором Комунального підприємства "Теплоенерго", з боку ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" не підписаний.

Таким чином, вказаний Протокол розбіжностей №1 від 28.09.2017 року є одностороннім правочином, а тому не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. с. 77-79 ГПК України, що підтверджує факт виключення п. 8.4. ст. 8 договору.

Отже, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що позивач вжив всіх необхідних обов`язкових заходів для належного виконання умов договору, а саме звернувся з претензією відповідно до п. 10.2 договору.

Аргументи апелянта на те, що рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2017 року у справі №917/61/17, за порушення умов договору від 31.07.2013 року №4313/082023/с купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та КП "Теплоенерго" було стягнуто з КП "Теплоенерго" пеню у розмірі 4 354 077,62 грн. та 3% річних у сумі 593 694,68 грн., а отже, у разі задоволення позовних вимог, КП "Теплоенерго" буде двічі притягнуто до відповідальності, що прямо суперечить положенням ст. 61 Конституції України, не приймаються з огляду на таке.

Так, рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2017 року у справі №917/61/17, за порушення умов договору від 31.07.2013 року №4313/082023/с купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та КП "Теплоенерго" стягнуто з КП "Теплоенерго" пеню у розмірі 4 354 077,62 грн. та 3% річних у сумі 593 694,68 грн.

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

А отже, штрафні санкції, стягнуті з відповідача за рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2017 року у справі №917/61/17 та збитки, які поніс позивач, сплативши судовий збір та штрафні санкції, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті поставленої теплової енергії в гарячій воді мають різні правові наслідки, встановлені ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання.

Таким чином, право позивача, за порушення зобов`язання вимагати відшкодування збитків незалежно від стягнення штрафних санкцій передбачено чинним законодавством України та умовами укладеного між сторонами договору.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 73 580,59 грн. збитків за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті поставленої теплової енергії в гарячій воді є обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи та зібраними по справі доказами та задовольнив їх.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства "Теплоенерго" - адвоката Ульянова Р.А. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 23.12.2020 року у справі №917/1435/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.04.2021

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя П.В. Тихий