РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2021Справа № 910/12050/20

За позовомФермерського господарства "МТД"
доФізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича
простягнення 250 000, 00 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Волошенко О.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Назаренко Є.О. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "МТД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича про стягнення грошових коштів в розмірі 250 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач набув та зберіг кошти в сумі 250 000, 00 грн без належної правової підстави.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 відкрито провадження у справі № 910/12050/20, вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику учасників справи.

11.09.2020 через загальний відділ діловодства суду відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву в якому, зокрема, міститься клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки справа потребує детального розгляду по суті для з`ясування всіх обставин.

Крім того, відповідач звернувся до суду із клопотаннями про закриття провадження у справі та про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 вирішено справу № 910/12050/20 розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та призначено підготовче засідання у справі на 30.10.2020.

Безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 30.10.2020 представник відповідача наполягав на клопотаннях про закриття провадження та про призначення експертизи.

Представник позивача, у свою чергу, проти заявлених відповідачем клопотань заперечив у повному обсязі.

За результатами розгляду заяви про закриття провадження суд наголосив, що відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Однак, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

З огляду на наведені вище обставини суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі та відмовляє відповідачу в задоволенні відповідного клопотання.

Крім того, судом встановлено, що у клопотанні про призначення експертизи відповідач не гарантує оплати за проведене дослідження.

Враховуючи наявні в матеріалах справи фактичні дані, суд дійшов висновку про відкладення підготовчого судового засідання відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України до 13.11.2020.

11.11.2020 через загальний відділ діловодства суду позивачем подано письмову відповідь на відзив, заперечення проти закриття провадження та заперечення проти призначення експертизи.

Відповідач, у свою чергу, 11.11.2020 надав свої пояснення стосовно оплати експертного дослідження.

Безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 13.11.2020 представники сторін надали усні пояснення та підтримували доводи, викладені ними раніше в письмових заявах та клопотаннях.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про призначення в справі експертизи, про що вказано у відповідній ухвалі суду.

З огляду на те, що в судовому засіданні 13.11.2020 здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що не вирішених заяв та клопотань у справі не залишилося, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 11.12.2021.

Оскільки 30.11.2020 відповідачем долучено до матеріалів справи заяви свідків, а позивач 11.12.2020 письмово просив суд про відкладення судового засідання, вирішено оголосити перерву в судовому засіданні до 05.02.2021.

16.01.2021 Господарським судом міста Києва винесено ухвалу в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України та призначено судове засідання у справі на 24.02.2021.

18.02.2021 позивач просив долучити до справи додаткові докази.

Безпосередньо в судовому засіданні 24.02.2021 представник відповідача заявив клопотання про залучення до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд залишив без розгляду заяву відповідача про залучення третіх осіб посилаючись на положення ст.ст. 50 та 207 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 24.02.2021 знову оголошено перерву та призначено розгляд справи на 12.03.2021.

09.03.2021 та 23.03.2021 до суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

Відповідач, у свою чергу, 11.03.2021 через загальний відділ діловодства суду надав додаткові докази та просив долучити їх до матеріалів справи.

З огляду на надходження пояснень від позивача та подання доказів відповідачем, враховуючи їх значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про можливість долучення таких відомостей до справи.

Безпосередньо в судовому засіданні 26.03.2021 представник позивача наполягав на задоволенні заявленого позову та надав усні пояснення.

Представник відповідача проти позову заперечив у повному обсязі та навів доводи на обґрунтування своєї позиції.

У судовому засіданні 26.03.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2019 Фермерським господарством "МТД" перераховано на рахунок Фізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича грошові кошти в сумі 250 000, 00 грн в якості попередньої оплати за будівельні роботи згідно з рахунком № 16/2019-1 від 16.04.2019.

У той же час, позивач стверджує, що відповідач не виставляв позивачеві рахунок № 16/2019-1 від 16.04.2019, договір про виконання будівельних робіт у формі єдиного документа у письмовій формі сторонами укладено не було, а також, сторонами не було досягнуто домовленостей щодо істотних умов договору про виконання будівельних робіт. Відповідачем будівельні роботи на користь позивача не виконувалися, а кошти в розмірі 250 000, 00 грн - не поверталися.

Відповідач заперечуючи проти заявленого позову зазначає, що між ним та позивачем виникли правовідносини, рахунок на оплату виставлявся, а будівельні роботи виконувалися.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

-по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

-по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

-по-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З огляду на наявні в матеріалах справи фактичні дані суд встановив, що дійсно з копії платіжного доручення № 642 від 16.04.2019 підтверджується перерахування коштів від ФГ "МТД" на користь ФОП Кіро І.М. грошових коштів в розмірі 250 000, 00 грн, призначення платежу: "за будівельні роботи згідно рахунку № 16/2019-1 від 16.04.2019 без ПДВ".

Крім того, відповідач на підтвердження своїх доводів долучив до справи рахунок № 16/2019-1 від 16.04.2019 на суму 250 000, 00 грн та підписаний ним Акт № 04-1 від 16.04.2019 передачі-прийому наданих послуг.

Однак, з наданих відповідачем доказів направлення вказаного рахунку та акту на адресу позивача можна встановити, що такі документи були надіслані на адресу ФГ "МТД" фактично 15.08.2020. У той же час, платіжне доручення датоване 16.04.2019, а позов подано до суду 13.08.2020.

Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, рахунок та акт були виставлені відповідачем позивачу вже після проведення оплати та після подання позову до суду.

Однак, оскільки підстава для оплати виникла після проведення оплати, суд дійшов висновку, що долучені відповідачем до відзиву докази не підтверджують правової підстави перерахування на його користь 250 000, 00 грн згідно рахунку.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 302, 303 ГПК України і статей 13, 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", можна зробити висновок, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.

З огляду на наведені обставини, суд враховує правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2019 у справі № 369/3689/16-ц з приводу того, що договори будівельного підряду повинні бути вчинені у письмовій формі.

Відповідач вважає, що істотні умови договору підряду були погоджені між ним на позивачем за допомогою електронної пошти та за допомогою мобільного додатку, що свідчить про укладення договору у письмовій формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем.

Однак, з доданих відповідачем скріншотів не можливо достовірно встановити між ким проводилося листування та більше того, не надано доказів, що номер телефону чи електронні пошти якимось чином офіційно використовуються позивачем в господарській діяльності.

Суд дійшов висновку, що надані відповідачем знімки екранів з мобільного додатку "Вайбер" та електронної пошти "Gmail" не містять підтвердження факту укладення будь-яких договорі з позивачем, а сама переписка не містить ідентифікуючих ознак, які б давали підстави вважати, що листування відбулося саме з директором позивача чи його уповноваженою особою.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Частиною першою ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Роздруківка електронного листування без ЕЦП не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення та зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення.

Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2019 р. у справі № 9901/43/19. Крім того, аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 19.12.2018 р. у справі № 226/1204/18, від 04.12.2018 р. у справі № 2340/3060/18, від 23.11.2018 р. у справі № 813/1368/18, від 14.12.2018 р. у справі № 804/3580/18, від 11.06.2019 р. у справі № 904/2882/18 та від 24.09.2019 р. у справі № 922/1151/18.

Крім того, відповідач в якості підтвердження своєї позиції долучив до справи копії заяв свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та копію видаткової накладної № СТ-0000213/СТ від 29.10.2018 на закупівлю обладнання.

З наданої видаткової накладної не вбачається, що закуплене обладнання призначене безпосередньо для виконання будівельних робіт на користь позивача.

Вказана видаткова накладна датована 29.10.2018, у той час, як позивачем перераховано на користь відповідача кошти лише 16.04.2019. Отже, відповідач фактично не міг скористатися коштами в розмірі 250 000, 00 грн та закупити обладнання з метою виконання будівельних робіт позивачу, оскільки кошти надійшли після оформлення накладної № СТ-0000213/СТ від 29.10.2018.

Також, як зазначено вище, оскільки сторонами не було досягнуто домовленостей стосовно істотних умов договору будівельного підряду, тоді суд не може встановити наявність або відсутність необхідності закупівлі обладнання наведеного відповідачем з метою виконання підрядних робіт саме позивачу. Взагалі, суд, з наявних у матеріалах справи фактичних даних не в змозі дійти обґрунтованого висновку про призначення будівельних матеріалів закуплених відповідачем згідно з платіжним дорученням № СТ-0000213/СТ від 29.10.2018.

Стосовно заяв свідків суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до положень ст. 89 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

З долученої заяви свідка ФОП ОСОБА_3 вбачається, що у нього були домовленості з ОСОБА_7 , ОСОБА_2 (представник ФГ "МТД") та ОСОБА_1 (керівник ФГ "МТД") стосовно виконання робіт в приватному будинку за адресою: с. Романова Балка, Первомайський район, Миколаївської області.

Однак, відомостей про те, що назване відповідачем нерухоме майно перебуває у володінні, розпорядженні чи користування ФГ "МТД" матеріали справи не містять.

З наданих заяв свідків можна хіба що дійти висновку про те, що могли виникнути зобов`язання між ФОП Кіро І.М та зазначеними фізичними особами.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що надані позивачем докази є більш вірогідними, ніж докази надані відповідачем на спростування позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 250 000, 00 грн.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фермерського господарства "МТД" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кіро Івана Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фермерського господарства "МТД" (55270, Миколаївська область, Первомайський район, с. Романова Балка, вул. Генерала Богданова, 31; ) грошові кошти в розмірі 250 000, 00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 750, 00 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 05.04.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко