ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2021 р. м. Київ

Справа № 911/3476/20

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

за участі секретаря судового засідання Дробко В.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України" до Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» про стягнення 10 595 699,29грн, за участю представників від:

позивача Пронюк В.Я. (довіреність №14-340 від 22.12.2020);

відповідача Дяченко Л.Л. (довіреність №2738/08 від 18.11.2020)

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України" (далі НАК Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (далі ВРКП Вишгородтепломережа) про стягнення 10 595 699,29грн, що складається з: 9083982,45грн основного боргу за поставлений природний газ; 693332,88грн пені за період з 27.11.2019 по 25.10.2019; 437527,59грн 3% річних, які нараховані за період з 27.11.2018 по 30.09.2020; 380 856,37грн - втрат від інфляції за період з 01.12.2018 по 30.09.2020.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №2566/18-БО-17 від 05.10.2018 в частині оплати природного газу, переданого у жовтні 2018 року - березні 2019 року, у встановлений договором строк (а.с.1-7).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.12.2020 відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 16:00 28.12.2020, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.68-69).

Копія відповідної ухвали отримана позивачем 14.12.2020, відповідачем 15.12.2020, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень за №№451, 575 (а.с.71-72).

Ухвалою від 28.12.2020 підготовче засідання у даній справі відкладено на 14:00 27.01.2021 (а.с.74-75).

12.01.2021 відповідачем подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.78).

25.01.2021 відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого вимоги позивача визнані частково (а.с.90-93).

Так, відповідач просить позов задовольнити частково, зменшивши пеню на 99%, стягнути з нього на користь позивача відповідно до контррозрахунку інфляційні втрати у розмірі 375 233,16грн та 3% річних. Відзив в частині зменшення пені мотивований позивачем тим, що: підприємство є збитковим та не є фактичним кінцевим споживачем придбаного у позивача газу; природний газ, що був придбаний у позивача, використовувався для виробництва теплової енергії, що споживається бюджетними установами, які невчасно розраховуються за послуги; позивачем заявлені до стягнення 3% річних та втрати від інфляції, які повною мірою, за твердженням відповідача, компенсують позивачу спричинені збитки несвоєчасністю розрахунків; підприємство є стратегічно важливим та соціальним, позаяк забезпечує споживачів м. Вишгород та Вишгородського району теплом.

27.01.2021 відповідачем подано клопотання про поновлення та продовження йому строку для подання відзиву на позов, яке мотивовано не отриманням позовної заяви та доданих до неї документів, встановленням карантинних обмежень та запровадженням дистанційної роботи, що утруднило подання відповідної заяви у встановлений строк (а.с.105)..

Крім того, 27.01.2021 відповідачем подано клопотання про продовження строку підготовчого провадження на 20 днів (а.с.106).

27.01.2021 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу засідання, якою:

- продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позов та прийнято його;

- встановлено строки сторонам для подання заяв по суті відповіді на відзив та заперечення;

- продовжено строк підготовчого провадження на 20 днів;

- оголошено перерву в підготовчому засіданні до 14:40 17.02.2021 (а.с.108-109).

Так, продовжуючи відповідачу строк для подання відзиву на позов, суд виходив з наступного.

Згідно ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Ухвалою суду від 08.12.2020, якою судом відкрито провадження у даній справі, відповідачу встановлено мінімальний строк для подання відзиву на позов, який в силу ч.8 ст.165 ГПК України не може бути менше 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Крім того, як встановлено судом під час розгляду даної справи, поштове відправлення №376 (а.с.11), яким відповідачу направлена копія позовної заяви з додатком, фактично не вручено відповідачу та повернуто за зворотною адресою, а з матеріалами справи відповідач ознайомлений 12.01.2021 (а.с.78).

Згідно п. 4 Перехідних положень ГПК України, суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Так, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 40 вказаної постанови, постановлено рекомендувати органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, крім установ та закладів незалежно від форми власності, які надають фінансові, банківські та житлово-комунальні послуги, забезпечують охорону здоров`я, здійснюють продовольче забезпечення, енергозабезпечення, водозабезпечення, зв`язок та комунікації, забезпечують функціонування інфраструктури транспортного забезпечення, сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту, об`єктів критичної інфраструктури, у період з 11 до 22 січня 2021 р. включно установити для працівників режим дистанційної (надомної) роботи.

З урахуванням вищевказаних обставин, суд продовжив відповідний строк та прийняв поданий відзив.

Продовжуючи строк підготовчого провадження засідання, суд виходив з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 177 ГПК України, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі; у виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою повного та всебічного розгляду даної справи та для реалізації сторонами їх процесуальних прав для подання заяв по суті, зважаючи на подане відповідачем клопотання про продовження строку проведення підготовчого провадження, суд продовжив відповідний строк.

17.02.2021 позивачем подано клопотання про продовження строку підготовчого провадження з огляду на необхідність додаткового часу на складання відповіді на відзив (а.с.117).

17.02.2021 судом постановлено ухвалу, що занесена до протоколу судового засідання, якою: продовжено строк підготовчого провадження на 10 днів; встановлено позивачу строк до 26.02.2021 для подання відповіді на відзив, а відповідачу заперечень протягом 5 днів з моменту отримання відповіді на відзив; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 14:00 10.03.2012 (а.с.118-119).

26.02.2021 позивачем, з дотримання строку, встановленого вищевказаною ухвалою, подано відповідь на відзив (а.с.121-125). У відповіді на відзив позивач вважає помилковими висновки відповідача щодо невірного розрахунку втрат від інфляції, а також вказано про відсутність підстав для зменшення заявленої до стягнення пені.

04.03.2021 відповідачем подано заперечення з дотриманням встановленого строку (а.с.129-132). У запереченні відповідач зазначає, що у нього не було вибору щодо умов договору, які передбачають нарахування пені, а кошти за поставлений природний газ перераховуються позивачу автоматично з рахунків із спеціальним режимом використання, при цьому, позивач не довів наявність у нього збитків у зв`язку з порушенням умов відповідного договору, та вказував, що неустойка не може перетворюватись на несправедливо непомірний тягар. Відповідач також вказує, що знаходиться в критичному фінансовому стані і не має інших коштів для розрахунків з позивачем, ніж ті, відрахування яких передбачено. Також, позивач вказує, що ним при здійснені контррозрахунку втрат від інфляції застосовано інший математичний підхід, що не заборонений чинним законодавством. Також, відповідач повідомив, що 26.02.2021 здійснив часткову оплату заборгованості у розмірі 1355,79грн.

10.03.2021 судом постановлено ухвалу, що занесена до протоколу судового засідання, якою судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16:00 24.03.2021 (а.с.149-151).

24.03.2021 відповідачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів оплати частини осиного боргу, вимоги щодо стягнення якого заявлені, а саме у розмірі 220 757,67грн (а.с.153-154).

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та підтвердив здійснення відповідачем оплати боргу на суму 220757,67грн; представник відповідача підтримав доводи відзиву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

05.10.2018 між сторонами у справі Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (назва якого змінена на АТ НАК «Нафтогаз України»), та ВРКП Вишгородтепломережа укладено договір №2566/18-БО-17 постачання природного газу (а.с.16-25, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору позивач (продавець) взяв на себе зобов`язання передати у власність відповідачу у 2018 році природний газ, а відповідач оплатити його на умовах договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

В силу п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01.10.2018 по 17.10.2018 природний газ орієнтовним обсягом до 85,0 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.2 договору, ціна за 1000куб.м газу за цим договором на момент його укладення складає 9488,64грн з ПДВ.

Відповідно до п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Сторонами у п. 6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, за їх наявності, і діє в частині реалізації газу з 01.10.2018 по 17.10.2018 (включно), а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 12 договору).

До вказаного договору сторонами вносились зміни додатковими угодами №№1-7 (а.с.26-41).

Так, додатковою угодою №1 від 19.10.2018 сторонами погоджено, що постачальник передає споживачу в період з 01.10.2018 по 26.10.2018 природний газ орієнтованим обсягом 100,0 тис. куб.м та продовжено строк дії договору до 26.10.2018 (а.с.26).

Додатковою угодою №2 від 27.10.2018 сторонами погоджено, що постачальник передає споживачу в період з 01.10.2018 по 31.10.2018 природний газ орієнтованим обсягом 150,0 тис. куб.м та продовжено строк дії договору до 31.10.2018 (а.с.27).

Додатковою угодою №3 від 01.11.2018 сторонами погоджено, що постачальник передає споживачу в період з 01.10.2018 по 30.11.2018 природний газ орієнтованим обсягом 180,0 тис. куб.м та продовжено строк дії договору до 30.11.2018 (а.с.28-29).

Додатковою угодою №4 від 26.11.2018 сторонами: погоджено, що постачальник передає споживачу в період з 01.10.2018 по 30.04.2019 природний газ орієнтованим обсягом 1 428 607 тис. куб.м; змінено ціну природного газу та встановлено її у розмірі 7482,61грн за 100 куб.м з ПДВ; продовжено строк дії договору до 30.04.2019.

Додатковою угодою №6 від 29.03.2019 сторонами визначено, що постачальник передає споживачу у період з 01.10.2018 по 30.04.2019 природний газ орієнтованим обсягом 1 197 183 тис. куб.м (а.с.40).

Додатковою угодою №7 від 29.03.2019 внесено зміни у зв`язку із зміною назви позивача у даній справі.

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач у період з жовтня 2018 року по березень 2019 року поставив, а відповідач - прийняв природний газ на суму 9 083 982,45грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с.42-47).

Станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість відповідача з оплати поставленого природного газу становила 9 083 982,45грн, що не заперечувалось сторонами під час розгляду даної справи.

Поряд з цим, відповідачем у період з 26.02.2021 по 23.03.2021 в рахунок погашення вищевказаної заборгованості перераховано позивачу 222 113,46грн основного боргу, що підтверджується виписками з рахунку відповідача (а.с.133, 155-162) та підтвердив в судовому засіданні представник позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, станом на момент ухвалення рішення у даній справі між сторонами відсутній спір щодо стягнення 222 113,46грн основного боргу, який фактично погашено під час розгляду справи.

Отже, провадження у справі в частині стягнення 222 113,46грн основного боргу підлягає закриттю.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку здійснити оплату за поставлений позивачем природний газ, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов`язання.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачем станом на момент прийняття рішення у даній справі не надано доказів оплати природного газу, поставленого у період з жовтня 2018 року по березень 2019 року на суму 8 861 868,99грн. При цьому, вимоги в частині основного боргу визнані відповідачем під час розгляду справи у заявах по суті відзиві та відповіді на відзив, які подані у підготовчому засіданні.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення основного боргу у розмірі 8 861 868,99грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 437 527,59грн 3% річних, які нараховані за період з 27.11.2018 по 30.09.2020, а також 380 856,37грн - втрат від інфляції за період з 01.12.2018 по 30.09.2020

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням прострочення виконання зобов`язання з оплати газу, переданого у період з жовтня 2018 року по березень 2019, є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів та втрат від інфляції, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України.

При цьому, суд вважає помилковим висновок відповідача щодо неправильного розрахунку втрат від інфляції, здійсненого позивачем. Так, відповідач вважає, що позивачем неправильно при здійснені відповідного розрахунку до суми заборгованості додавалась сума втрат від інфляції, нарахована за попередні періоди. Між тим, відповідний розрахунок є правильним, оскільки у період існування боргу такий борг змінюється збільшується або зменшується у залежності від інфляційних процесів у державі.

Відповідний математичний підхід дозволяє включати втрати від інфляції попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

Висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладений у постанові Об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції, суд погоджується тим, що такі розрахунки виконані позивачем арифметично вірно, а відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача 437 527,59грн - 3% річних, 380 856,37грн втрат від інфляції є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 693332,88грн, яка нарахована у період з 27.11.2019 по 25.10.2019.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Договором визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.8.2 договору).

Таким чином, зважаючи на порушення строку виконання зобов`язань, позивач набув права вимагати від відповідача сплати пені у встановленому договором розмірі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що позивачем арифметично вірно розраховано розмір таких вимог, отже, за вказаних обставин вимоги про стягнення пені є обґрунтованими.

Між тим, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені на 30% з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Як визначено ч 2 відповідної норми, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до чч.2, 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшуючи розмір пені, суд враховує те, що відповідач не є фактичним кінцевим споживачем газу і такий газ використовується ним для виробництва теплової енергії, яка за умовами договору споживається бюджетними установами/організаціями, які не завжди вчасно розраховуються за спожиту теплову енергію. При цьому, встановлений законодавством алгоритм розрахунків передбачає автоматичне перерахування коштів за природний газ з відкритого спеціального рахунку відповідача на корись позивача і відповідач фактично не може притримувати отримані від споживачів кошти.

Крім того, із звітів про фінансові результати за 2016, 2017, 2019, 2020 роки (вбачається, що відповідач за результатами діяльності мав збитки (а.с.134-137).

Також судом враховано, що відповідно до довідки №97/08 від 05.01.2021 дебіторська заборгованість споживачів теплової енергії перед позивачем станом на 01.12.2020 складає 31 814 289,70грн (а.с.94).

Окрім того, судом враховано те, що відповідач визнав основний борг, а також здійснив дії щодо погашення його частини під час розгляду справи по суті. Також, обставиною, яка має значення, є те, що у даній справі повністю задоволені обґрунтовані вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції та процентів, які компенсують позивачу негативні наслідки від знецінення грошових коштів, які могли бути спричинені порушенням відповідачем зобов`язань з оплати.

В свою чергу, позивачем у даній справі не доведено, що допущені порушення виконання відповідних зобов`язань саме відповідачем призвели до збитків позивача, розмір яких більший або дорівнює розміру нарахованої пені.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 485 333,02грн пені, а у задоволенні вимог про стягнення 207 999,86грн пені суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічне положення визначено і ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Так, відповідачем у даній справі визнано позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу, 3% річних та частини втрат від інфляції. Отже, частина судового збору - 50%, що становить 74 225,57грн підлягає поверненню позивачу, у зв`язку з визнанням відповідачем частини позовних вимог /(9083982,45+437 527,59 + 375 233,16):100*1,5:100*50/ (а.с.132).

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача, не враховуючи зменшення розміру пені (зважаючи на те, що відповідні вимоги обґрунтовані, однак, суд зменшив розмір пені, яка підлягає стягненню), що складає 81378,22грн /(380856,37-375233,16+693332,88):100*1,5 + 74225,57 - 222113,46/100*1,5/

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Поряд з цим, позивачем не подано клопотання про повернення йому судового збору у зв`язку з закриттям провадження у даній справі в частині стягнення 222 113,46грн основного боргу, за вказаних обставин у суду станом на момент ухвалення даного рішення відсутні підстави для повернення позивачу судового збору, сплаченого з відповідної частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 130, п. 2 ч. 1 ст. 231, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в частині стягнення 222 113,46грн основного боргу.

2. Позов задовольнити частково.

3.Стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (ідентифікаційний код 13713569; 07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 3-В) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (ідентифікаційний код 20077720; 01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6) 8 861 868,99грн основного боргу, 437 527,59грн - 3% річних, 380 856,37грн втрат від інфляції, 485 333,02грн пені, а також 81378,22грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

4. У задоволенні позову в частині стягнення 207 999,86грн пені відмовити.

5. Повернути Акціонерному товариству Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (ідентифікаційний код 20077720; 01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6) з державного бюджету України (Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області; місцезнаходження - пл. Лесі Українки, 1, м. Київ, 01196; ідентифікаційний код 37955989, рахунок UA3010001 в ГУ ДКСУ у Київській області, МФО 899998) 74 225,57грн (сімдесят чотири тисячі двісті двадцять п`ять грн. п`ятдесят сім копійок) частину судового збору, перерахованого відповідно до платіжного доручення № від 23.11.2020.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 02.04.2021.

Суддя А.Р. Ейвазова