РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2021Справа № 910/19632/20

Господарський суд міста Києва, в складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" (14013, Чернігівська обл., м. Чернігів, пр-т. Перемоги, буд. 126 Б; ідентифікаційний код 41823846)

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25; ідентифікаційний код 00100227)

про визнання дій протиправними

Представники сторін:

від позивача: Кудрявцева О.О.

від відповідача: Верещагіна А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", в якому позивач просить суд визнати дії відповідача щодо виставлення Товариству з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" рахунку - фактури № 383 від 30.06.2020 за послугу з підтримки діяльності субрахунку UA-1 (ідентифікатор: 13) протиправними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 03.02.2021.

19.01.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

29.01.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

01.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

02.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2021 закрито підготовче провадження, судове засідання призначено на 24.02.2021

У судовому засіданні 24.02.2021 судом оголошено перерву до 17.03.2021

У судовому засіданні 17.03.2021 представник позивача надав пояснення по суті заявлених позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог позивача.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 17.03.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" здійснює діяльність з постачання електричної енергії споживачам на підставі ліцензії з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови №429 від 14.06.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

16.04.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" приєднано до умов договору з Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" договору № 0156-01024 про врегулювання небалансів електричної енергії, який встановлює порядок та умови врегулювання небалансів електричної енергії СВБ, у тому числі її балансуючої групи. На підставі цього договору сторона, що приєднується набуває статусу учасника ринку та здійснює свою діяльність в якості СВБ.

Також Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" 16.04.2019 отримано повідомлення НЕК "УКРЕНЕРГО" від 15.04.2019 № 01/13649 про укладення договору про врегулювання небалансів електричної енергії за № 0156-01024 від 16.04.2019.

Пунктом 3.3 вказаного правочину унормовано, що ОСП зобов`язаний виконувати розрахунки обсягу та вартості небалансу електричної енергії та інші розрахунки відповідно до договору та Правил ринку.

Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" рахунок-фактуру №383 від 30.06.2020 на оплату послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 1 607 598, 54 грн.

Позивачем було скеровано на адресу відповідача заперечення № 07.2/3371 від 02.07.2020 до інформації, яка міститься в рахунку-фактурі №383 від 30.06.2020, в яких вказано, що виставлений рахунок не відповідає умовам договору та Правилам ринку, оскільки у графі "Найменування" вказано "послуга з підтримки діяльності субрахунку UA-1", що не передбачено Договором про врегулювання небалансів та Правилами ринку.Крім того, вказаний рахунок-фактуру надіслано без рахунку відбору як передбачено п. 7.4.1 гл. 7.4 p. VII Правил ринку. Також він не містить окремі позиції із зазначенням інформацї. передбаченої п. 7.4.2 гл. 7.4 p. VII Правил ринку. Наявний лише додаток, на який у рахунку-фактурі відсутні будь-які посилання.

Також у вказаному рахунку-фактурі не вірно зазначено адресу ТОВ "Енера Чернігів", а послуга з підтримки діяльності субрахунку UA-1 фактично не надавалась відповідачем позивачу.

Одночасно, позивачем було скеровано на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг лист № 07.2/3636 від 03.07.2020 на дії Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"щодо виставлення рахунку-фактури №383 від 30.06.2020.

З огляду на нездійснення оплати рахунку № 383 від 30.06.2020, на підставі п.1.7.4 та п.1.7.1 Правил ринку, які затверджено № 307 від 14.03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на сайті Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у мережі Інтернет було опубліковано повідомлення про набуття 06.07.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" статусу "Переддефолтний".

За твердженнями позивача, дії Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" щодо нарахування оплати за послуги з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 1 607 598, 54 грн є неправомірними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, умовам договору та Правилам ринку. До того ж, на думку позивача, застосування відповідачем до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" статусу "Переддефолтний" за наслідками неоплати рахунку здійснено з порушенням п.1.7.1 Правил ринку, що і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, суд зазначає, що позивач у обґрунтуванням своїх вимог посилається на те, що комісією з перевірки НКРЕКП, відповідно до Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на підставі постанови НКРЕКП від 12 серпня 2020 року № 1559 «Про проведення позапланової виїзної перебірки НЕК "УКРЕНЕРГО" було проведено позапланову виїзну перевірку дотримання відповідачем вимог Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 09 листопада 2017 року № 1388 , за результатами якої складено Акт від 11 листопада 2020 року № 435, яку розміщено на офіційному веб-сайті НКРЕКП в мережі Інтернет.

Підставою для проведення перевірки стало звернення учасників ринку щодо проведення позапланової перевірки НЕК "УКРЕНЕРГО" в частині виставлення рахунків за «Послуги з підтримки діяльності субрахунку ГФ-1» за грудень 2019 року, серед яких, звернення ТОВ "Енера Чернігів" від 20.07.2020 № 07.1/3865.

Відповідно до акту перевірки НКРЕКП № 435 від 11.11.2020 встановлено, що виставлення рахунків із призначенням платежу "послуга з обслуговування субрахунку UA-1" замість рахунку із призначенням платежу "збір за небаланс електричної енергії" є порушенням НЕК "Укренерго" підпункту 8 пункту 2.3. Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 09.11.2017 № 1388.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що нарахування послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 здійснено відповідно до договору про врегулювання небалансів електричної енергії № 0156-01024 від 16.04.2019 та Правил ринку, які затверджено постановою №307 від 14. 03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Водночас позивач у своїй відповіді на відзив посилається також на існування постанови НКРЕКП від 11.12.2020 № 2417 "Про накладення штрафу на НЕК "УКРЕНЕРГО" за порушення Ліцензійні умов з передачі електричної енергії та здійснення заходів державного регулюванні, відповідно до якої накладено штраф у розмірі 85 000,00 грн на НЕК "УКРЕНЕРГО" та зобов`язано у строк до 31 грудня 2020 року врегулювати питання щодо виставлення рахунків на оплату послуги з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за грудень 2019 року та присвоєння статусу "Переддефолтний" учасникам ринку, які набули цей статус у зв`язку з несплатою цих рахунків.

Позивач зазначає, що на виконання постанови НКРЕКП від 11.12.2020 № 2417 відповідачем відкликано такі рахунки на оплату послуги з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за грудень 2019 року та 24.12.2020 анульовано статус "Переддефолтний" учасників ринку, які набули його у зв`язку з несплатою цих рахунків (копії підтверджуючи документів додаються).

Також позивач зазначає, що з приводу спірних питань, що є предметом позову, він звернувся з листом від 03.07.2020 № 10.2/3630 до Кабінету Міністрів України.

03.08.2020 на електронну адресу товариства надійшов лист Міністерств енергетики України за вх. № 3696 від 03.08.2020, в якому зазначено що звернення товариства та інших енергопостачальних компаній розглянуто Міністерством енергетики України спільно з НКРЕКП, виставлення рахунку-фактури за послугу з підтримки діяльності субрахунку UA-1 зумовлено витратами НЕК "УКРЕНЕРГО", утвореними різницею на субрахунку UA-1 між позитивним та негативним зборами за небаланс електричної енергії.

З метою ефективного механізму фінансування субрахунку UA-1 запропоновано розглянути на засіданні НКРЕКП включення цих витрат до тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що ним виконано свої зобов`язання і як адміністратор розрахунків через систему управління ринком направив позивачу рахунок-фактуру на оплату відповідної послуги.

У додатку до рахунку наведений деталізований розрахунок суми до сплати, з даними за кожен розрахунковий період (годину) за весь місяць з 01.12.2019 по 31.12.2019.

Відповідач зазначає, що претензія позивача фактично зводиться до формування призначення платежу у рахунку -фактурі, зокрема кваліфікації збору за небаланс як плати за послугу.

Щодо постанови НКРЕКП від 11.12.2020 № 2417 відповідач зазначає, що відкликання рахунків та анулювання статусів «Преддефолтний» учасників ринку жодним чином не свідчать про неправомірність дій відповідача щодо виставлення зазначених рахунків, оскільки відповідач діяв в рамках чинного законодавства, а зазначена постанова не містить посилань щодо неправомірності дій відповідача щодо виставлення рахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд вказує, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, з вищенаведеного полягає, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Проте, у даному випадку, обрані позивачем способи захисту, а саме визнання дій Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" щодо виставлення Товариству з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" рахунку - фактури від 30.06.2020 № 383 за послуги з підтримки діяльності субрахунку UA-1 (ідентифікатор: 13) протиправними не є ефективними.

Зокрема встановлення обставини правомірності чи неправомірності виставлення рахунку - фактури № 0383 від 30.06.2020 за надання послуг з підтримки діяльності субрахунку у даному спорі взагалі ніяким чином не відновить прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" як учасника ринку електроенергії щодо оплати вказаного рахунку, виставлення якого і стало підставою звернення до суду з позовом.

Крім того, суд вказує, що з матеріалів справи не вбачається того, що позивачем заперечується факт надання послуги з підтримки діяльності субрахунку UA-1 та вартість таких послуг, а фактично оскаржується зазначення призначення платежу не суми збору по субрахунку, а як «послуги субрахунку UA-1», що водночас не спростовує правової природи цього платежу як того, що передбачений договором.

У даному випадку обрані позивачем способи захисту прав не є ефективними та не узгоджуються із обставинами, які позивачем наведено в якості обґрунтування наявності підстав вважати порушеними з боку відповідача права позивача, що виключає задоволення позову останнього.

Суд звертає увагу позивача на те, що обрані способи захисту не призводять до відновлення прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів", які на думку останнього, є порушеними внаслідок виставлення відповідачем рахунку - фактури №383 від 30.06.2020 на оплату послуг з підтримки діяльності субрахунку UA-1 за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на суму 1 607 598, 54 грн. та водночас станом на дату ухвалення рішення спірні правовідносини, на які посилається позивач є фактично врегульованими, оскільки відповідачем відкликано рахунок-фактуру №383 від 30.06.2020 на виконання постанови НКРЕКП № 2417 від 11.12.2020.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зроблені у рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" (14013, Чернігівська обл., м. Чернігів, пр-т. Перемоги, буд. 126 Б; ідентифікаційний код 41823846) до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25; ідентифікаційний код 00100227) про визнання дій протиправними - відмовити.

2. Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 29.03.2021

Суддя Д.О. Баранов