ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2021 р. Справа№ 910/17255/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 (повний текст складено 29.12.2020)

у справі №910/17255/19 (суддя: Нечай О.В.)

за позовом Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій"

до Фізичної особи-підприємця Кореня Володимира Григоровича

про стягнення 198 269,46 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Кореня Володимира Григоровича (далі - відповідач) про зобов`язання повернути майно, а саме: металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки БР04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018, вагою 790 кг та стягнення пені в розмірі 94 463,46 грн.

10.03.2020 року до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява про уточнення позовних вимог (про зміну предмету позову), відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача вартість втраченого товару, переданого на зберігання за договором, в сумі 103806,00 грн та пеню в розмірі 94 463,46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 171 про надання послуг відповідального зберігання від 13.11.2018 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року в позові відмовлено. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 974,04 грн покладено на позивача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 86, 236, 277 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують вартість переданого на зберігання товару за договором, зокрема, довідка №06/02 від 02.01.2020 року, акт від 02.03.2020 року, лист №233/269 від 03.10.2018 року та інші документи, які судом безпідставно відхилені та відмовлено в задоволенні позовних вимог.

При цьому, скаржник наголосив, що ним правомірно нарахована пеня згідно п. 6.4 договору за період прострочення виконання зобов`язання.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/17255/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 РОКУ апеляційну скаргу Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 у справі №910/17255/19 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору, відповідно до чинного законодавства.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року у справі №910/17255/19 своєю ухвалою від 09.03.2021 року.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 13.11.2018 року між Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" (поклажодавець) та Суб`єктом підприємницької діяльності скульптором Корень Володимиром Григоровичем (зберігач) було укладено договір № 171 про надання послуг відповідального зберігання (далі - договір), відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності поклажодавця (товар). Товаром є металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018, вагою 790 кг.

Згідно з п. 1.3 договору зберігач здійснює зберігання товару за наступною адресою: 03028, м. Київ, вул. Ракетна, буд. 24.

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 п. 2.1. договору зберігач зобов`язався забезпечити схоронність товару поклажодавця, вчасно вживати заходів по запобіганню ушкодження, псування і втрати товару.

Передача товару на відповідальне зберігання здійснюється за актом приймання-передачі товару. Зняття товару зі зберігання здійснюється в місці зберігання товару за актами приймання-передачі. Кількість і вартість (заставна) товару, який передається на відповідальне зберігання, зазначається в актах приймання-передачі (п.п. 3.1 - 3.3 договору).

Згідно п. 4.1 договору послуги зберігача по зберіганню всього товару є безоплатними.

Відповідно до п. 4.2 договору товар передається зберігачу на умовах подальшої реалізації товару за ціною, яка буде визначена довідкою Торгово-промислової палати м. Києва.

Згідно з п. 5.2 договору зберігач не має права використовувати товар, переданий на зберігання, у власному виробничому або господарському обороті.

Договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 13.12.2018 року, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 9.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав відповідачу товар - металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018, вагою 790 кг, що підтверджується актом приймання-передачі товару № 1 від 13.11.2018 року (наявний в матеріалах справи).

Згідно з листом ДП "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків" № 233/269 від 03.10.2018 року розрахунковий рівень цін на бронзу 1 (бронза БрО4Ц7С5) складає 105 500 - 109 500 грн/мт (без урахування ПДВ).

25.01.2019 року позивачем було направлено відповідачу лист № 06/19 від 25.01.2019, в якому позивач просив відповідача негайно повернути товар, переданий на зберігання за договором, у зв`язку з відмовою відповідача укладати договір купівлі-продажу вказаного товару, відповідно до п. 4.2 договору. Вказаний лист було отримано відповідачем 04.02.2019 року.

12.03.2019 року позивач звернувся до відповідача із претензією № 06/216 щодо невиконання умов Договору про надання послуг відповідального зберігання № 171 від 13.11.2018 року, в якій позивач вимагав у відповідача протягом 7 календарних днів з дня отримання претензії виконати умови договори або повернути товар позивачу, а також сплатити штрафні санкції (пеню) за несвоєчасне повернення товару.

30.08.2019 року позивач звернувся до відповідача із претензією № 06/444 від 30.08.2019 року щодо невиконання умов договору про надання послуг відповідального зберігання № 171 від 13.11.2018 року, в якій позивач вимагав у відповідача протягом 7 календарних днів з дня отримання претензії повернути товар позивачу, а також сплатити штрафні санкції (пеню) за несвоєчасне повернення товару в розмірі 135489,00 грн.

Крім того, у вказаній претензії позивач пропонував відповідачу відповідно до п. 4.2 договору укласти договір купівлі-продажу вказаного товару. Вказана претензія була отримана відповідачем 03.10.2019 року.

Відповідачем в свою чергу було надано письмові заперечення на претензію № 06/444 від 30.08.2019 року, в якому відповідач, зокрема зазначив, що з метою виготовлення скульптури "Перстень", позивач передав йому, в якості давальницької сировини, металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018, вагою 790 кг, у зв`язку з чим сторонами було укладено договір № 171 про надання послуг відповідального зберігання від 13.11.2018 року, проте металобрухт бронзи, який було передано на зберігання, виявився непридатний для поліровки металу, відтак замість поліровки буде використане інше технологічне рішення, що, в свою чергу, збільшить строк виготовлення скульптури, просив позивача продовжити термін дії договору № 42 від 11.06.2018 року на виконання скульптури та виконати умови вказаного договору в частині надання проекту, у зв`язку з чим вимоги позивача, викладені у претензії, відповідач відхилив як безпідставні.

11.11.2019 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу № 06/525 від 11.11.2019 року про повернення товару за договором № 171 від 13.11.2018 року, в якій вимагав у відповідача негайно повернути товар, переданий на зберігання за вказаним договором.

Крім того, 11.11.2019 року позивачем було також направлено на адресу відповідача лист № 06/523 від 11.11.2019 року, в якому останній просив надати представникам позивача 19.11.2019 року доступ до складських приміщень, де зберігається товар, для проведення інвентаризації товару та необхідність відповідача бути присутнім під час проведення інвентаризації.

Проте, за твердженням позивача відповідач взяті на себе зобов`язань за договором не виконав, не повернув переданий на зберігання товар та ухиляється від підписання з позивачем договору купівлі-продажу товару.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Згідно ч. 1 ст. 943 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів визнання недійсним договору або його окремих положень, відтак суд першої інстанції правомірно визнав безпідставними посилання відповідача на те, що договір було укладено, зокрема, через юридичну необізнаність відповідача, а також стосовно того, що відповідача було введено в оману, у зв`язку з тим, що позивач не є власником товару, що, в свою чергу, суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки вказаний договір не міг бути укладений особою, яка не є власником майна і не була уповноважена на його укладення.

Вказані обставини, як правильно встановлено судом першої інстанції не входять до предмету доказування в цій справі та, як встановлено судом, є предметом розгляду в справі № 911/255/20 щодо визнання договору № 171 про надання послуг відповідального зберігання від 13.11.2018 року недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Фастівської міської ради Київської області № 34-XXXVII-VII від 08.02.2018 року пам`ятник В.І. Леніну у кількості 1 шт. передано в господарське відання та на баланс Комунальному підприємству Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій".

02.06.2018 року складено Акт № 1 приймання-передачі пам`ятника В.І. Леніна на виконання рішення Фастівської міської ради Київської області № 34-XXXVII-VII від 08.02.2018 року.

В подальшому рішенням Фастівської міської ради Київської області № XLIII-VII від 27.08.2018 року надано згоду на списання основного засобу, що перебуває на балансі Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій", а саме пам`ятника В.І. Леніну.

Згідно з Актом на списання основних засобів від 19.09.2018 пам`ятник В.І. Леніну списано з балансу КП ФМР "Фастів-благоустрій", а металобрухт бронзи у кількості 4320 кг взято на облік.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Отже, позивач мав право на укладення договорів з юридичними та фізичними особами, при цьому сировина, яка є товаром за договором, належала на праві господарського відання позивачу, а в подальшому була списана з його балансу. Після списання майна (пам`ятника В.І. Леніну) основні засоби та вузли, деталі, матеріали оприбутковувались позивачем та відповідно перебували на його балансі.

Доводи відповідача про те, що укладений сторонами договір є удаваним правочином, який приховує дійсні наміри сторін щодо укладання договору переробки давальницької сировини також є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України для визнання правочину удаваним необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, доказів чого суду не надано.

Вказані обставини (щодо удаваності правочину) можуть бути встановлені, зокрема, у випадку звернення особи з позовом про визнання правочину недійсним, а такий спір у цій справі відсутній.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Цивільного кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже сторони, здійснюючи господарську діяльність, мають передбачити пов`язані із цим ризики, в тому числі можливість неналежного виконання зобов`язань та наступне понесення витрат.

Так, як правильно встановлено судом першої інстанції, доводи відповідача про те, що позивачу достеменно відомо про використання ним брухту бронзи для виготовлення скульптури "Перстень", що підтверджується актом комісійного обстеження готовності об`єкту скульптури "Перстень" від 12.03.2019 року, протоколом № 1 від 14.03.2019 року засідання спільної наради з питань завершення робіт зі спорудження скульптур та їх встановлення у відповідності до укладених договорів та актом комісійного обстеження готовності об`єкту скульптури "Перстень" від 08.08.2019 року є неспроможними у доведенні тих обставин, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень.

Суд вважає, що сторони як суб`єкти господарювання вправі укладати між собою різного роду договори, які не суперечать чинному законодавству України.

При цьому, виходячи із предмету та підстав заявленого позову, суд має встановити наявність (або відсутність) порушення відповідачем зобов`язань саме за спірним договором.

Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі (ст. 944 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Статтею 951 Цивільного кодексу України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

За умовами п. 6.2 Договору зберігач зобов`язаний відшкодувати поклажодавцю, зокрема, збитки в разі втрати (нестачі) товару - в розмірі вартості втраченого товару або товару, якого не вистачає.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 632 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.2 договору товар передається зберігачу на умовах подальшої реалізації товару за ціною, яка буде визначена довідкою Торгово-промислової палати м. Києва.

Згідно з листом Державного підприємства "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх ринків" від 03.10.2018 року № 233/269 розрахунковий рівень цін на металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018 року, станом на 03.10.2018 року, міг становити 105 500 - 109 500 грн/мт (без урахування ПДВ).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, зі змісту вказаного листа вбачається, що вказаний висновок має виключно інформативний характер та є дійсним впродовж одного місяця з дати реєстрації для Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій".

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" № 06/02 від 02.01.2020 року балансова вартість 1 т металобрухту бронзи марки БР04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018 року, становить 109 500,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 21 900,00 грн, всього вартість 1 т брухту з ПДВ - 131 400,00 грн, вартість переданого відповідачу товару, вагою 790 кг, становить 103806,00 грн разом з ПДВ.

Згідно з Актом Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" від 02.03.2020 вартість переданого на зберігання відповідачу товару за договором становить 103 806,00 грн з ПДВ.

У листі № 1708-2в/227 від 05.05.2020 року Київська ТПП, у відповідь на лист позивача від 24.04.2020 року, повідомила про неможливість надання висновку про ринкову вартість металобрухту бронзи марки БР04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018 року.

Згідно з листом Державного підприємства "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх ринків" від 26.12.2019 року № 251/374 розрахунковий рівень цін на металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79, відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018 року, станом на 13.11.2018 року, міг становити 103 500 - 107 500 грн/мт (без урахування ПДВ).

Зі змісту вказаного листа вбачається, що вказаний висновок має виключно інформативний характер та є дійсним впродовж одного місяця з дати реєстрації для Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій".

Відповідно до листа Державного підприємства "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх ринків" від 17.03.2020 року № 251/63 розрахунковий рівень цін на металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79, відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну, виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона НАН України від 13.09.2018, а саме Бронза 1 (БрО4Ц7С5, засміченість 14,87%), станом на 17.03.2020, міг становити 66 200 - 67 900 грн/мт (без урахування ПДВ), Бронза 1 (БрО4Ц7С5, без засміченості) - 77 800 - 79 800 грн/мт (без урахування ПДВ). Вказаний висновок має виключно інформативний характер та є дійсним виключно для ФОП Корень В.Г.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження дійсної вартості переданого відповідачу на зберігання товару за договором.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, останні містять висновки ДП "Держзовнішінформ" від 03.10.2018 року №233/269, від 26.12.2019 року № 251/374, від 17.03.2020 року № 251/63, які відповідно до їх змісту носять виключно інформативний характер та не встановлюють конкретної ціни переданого позивачем товару за договором.

Так, у вказаних висновках ДП "Держзовнішінформ" ціни на металобрухт є різними.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують вартість переданого на зберігання товару за договором, зокрема, висновки ДП "Держзовнішінформ", довідка №06/02 від 02.01.2020 року, акт від 02.03.2020 року, лист №233/269 від 03.10.2018 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Тобто, доказом на підтвердження дійсної вартості переданого позивачем товару за договором мав бути відповідний висновок товарознавчої експертизи, яким би могла бути встановлена вартість вказаного товару, висновок експерта, тощо.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем (скаржником) зроблено не було.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

З огляду на викладене,суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача вартості втраченого товару в сумі 103806,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 94 463,46 грн, як похідну, оскільки, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не було доведено суду першої інстанції, що вартість переданого на зберігання товару за спірним договором становила 103806,00 грн, виходячи з якої позивачем було нараховано пеню.

З огляду на доведення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог повністю .

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року у справі № 910/17255/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 року у справі №910/17255/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/17255/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич