РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021Справа № 910/13182/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Дяченка Віталія Франтасійовича

до Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський"

про визнання незаконним сплату коштів та повернення безпідставно набутого майна,

Представники сторін:

від позивача: Любченко О.М.,

від відповідача: Міхо К.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Дяченка Віталія Франтасійовича до Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" про визнання незаконним сплату коштів та повернення безпідставно набутого майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 № 910/13182/20 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

08.10.2020 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено уточнену позовну заяву.

Згідно з вимогами уточненої позовної заяви позивач просить суд визнати відсутність прав у відповідача на стягнення з позивача коштів (штрафних санкцій) відповідно до квитанцій (згідно з переліком), стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти у розмірі 373 900,00 грн у зв`язку з тим, що відповідач отримував від позивача ці кошти без правової підстави.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13182/20, призначено підготовче засідання у справі 11.11.2020.

03.11.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

10.11.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

11.11.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надання додаткового часу для підготовки заперечення на відповідь на відзив.

В підготовче засідання 11.11.2020 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив задовольнити клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, відкласти підготовче засідання на 07.12.2020, встановити відповідачу у строк до 30.11.2020 надати заперечення на відповідь на відзив.

В підготовче засідання 07.12.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження і призначити справу до розгляду по суті на 18.01.2021.

В судове засідання 18.01.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив повернутися в підготовче засідання, у зв`язку із необхідністю розглянути клопотання представника позивача про витребування доказів, викладене в уточненій позовній заяві.

Представник позивача підтримав клопотання про витребування доказів в частині витребування у відповідача копій рішень загальних зборів про призначення голови та членів правління відповідача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в підготовчому засіданні перерву до 03.02.2021, задовольнити клопотання позивача, зобов`язати відповідача надати рішення (протокол) про призначення голови та членів правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський".

28.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

03.02.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення витягу з протоколу № 2 загальних зборів та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

В підготовче засідання 03.02.2021 з`явилися представники сторін.

Представника позивача не підтримав клопотання, викладене в уточненій позовній заяві, що надійшла до суду 28.01.2021.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника позивача про оголошення перерви задовольнити, оголосити в підготовчому засіданні перерву до 22.02.2021.

В підготовче засідання 22.02.2021 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 17.03.2021.

В судовому засіданні 17.03.2021 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі, а також заявив про те, що докази на підтвердження розміру судових витрат на правову допомогу будуть подані після прийняття рішення у цій справі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 17.03.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2016 між Фізичною особою-підприємцем Мацьохою Ігорем Олександровичем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Дяченком Віталієм Франтасійовичем (орендар) укладено договір № 1 оренди нежилого приміщення.

Пунктами 1.1, 1.2 договору передбачено, що договором регулюються правовідносини, пов`язані із переданням орендарю у строкове платне користування приміщення для станції технічного обслуговування автомобілів, автомийки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський": гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 188,4 кв.м.; гаражний бокс № НОМЕР_2 площею 105 кв.м..; гаражний бокс № НОМЕР_3 площею 94,4 кв.м. Наймач використовує переданий йому об`єкт для виробничих потреб, а саме, для станції технічного обслуговування автомобілів, автомийки.

Договір діє з 01.01.2016 по 31.12.2016 включно. Якщо жодна сторона в строк одного місяця до закінчення цього договору не заявить про намір не продовжувати його дію, цей договір вважається продовженим на наступний рік. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. (пункти 4.1 - 4.2, 4.4 договору).

Відповідно до акту прийому - передачі орендованого приміщення від 01.01.2016 до договору оренди нежилого приміщення № 1 від 01.01.2016

На виконання умов договору за актом прийому-передачі орендованого приміщення орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в у строкове платне користування: АДРЕСА_1 автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський": гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 188,4 кв.м.; гаражний бокс № НОМЕР_2 площею 105 кв.м.; гаражний бокс № НОМЕР_3 площею 94,4 кв.м.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що у період з 01.08.2017 до 21.03.2019 у позивача виникли проблеми з тим, що відповідач відключав електроенергію, яка живила майно, що створювало умови, при яких позивач не міг використовувати майно.

Позивач був змушений сплачувати відповідачеві кошти, які відповідач називав «штрафні санкції», оскільки відповідач погрожував відключити електроенергію, що могло призвести до зупинки послуг, що надавати третім особам, і що в свою чергу могло призвести до штрафних санкцій та інших збитків для позивача від третіх осіб.

Оскільки у період з 01.08.2017 до 21.03.2019 позивач перерахував на рахунок відповідача кошти у загальному розмірі 373 900,00 грн, однак, підстав для їх перерахування не було, ці кошти отримані відповідачі без законних підстав та підлягають поверненню останнім відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з цим позивач просить визнати відсутність прав у відповідача на стягнення з позивача коштів (штрафних санкцій) відповідно до квитанцій (згідно з переліком) та стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти у розмірі 373 900,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що вказані кошти були сплачені позивачем як штрафні санкції за порушення відповідачем правил користування електричною енергією, які були встановлені рішенням правління на підставі Статуту Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 ЦК України).

Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз положень статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Як встановлено судом, починаючи з 01.01.2016 позивач орендував приміщення для станції технічного обслуговування автомобілів, автомийки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (перейменована на АДРЕСА_1) автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський": гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 188,4 кв.м.; гаражний бокс № НОМЕР_2 площею 105 кв.м.; гаражний бокс № НОМЕР_3 площею 94,4 кв.м., на підставі договору № 1 оренди нежилого приміщення з Фізичною особою-підприємцем Мацьохою Ігорем Олександровичем як орендодавцем.

Вказана обставина також встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 910/11489/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2020, яким стягнуто з Фізичної особи підприємця Дяченка Віталія Франтасійовича на користь Фізичної особи підприємця Мацьохи Ігоря Олександровича 525 000 грн. 00 коп. заборгованості з орендної плати, 18 608 грн. 22 коп. 3% річних, втрати від інфляції в розмірі 50 689 грн. 66 коп. та 8 914 грн. 47 коп. судового збору.

Також, у вказаному рішенні також вказано таке: «На момент укладення договору №1 від 01.01.2016 Фізична особа - підприємець Мацьоха Ігор Олександрович був власником гаражних боксів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, що підтверджується: свідоцтвом на право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , виданим 27.05.2011; договором дарування гаражного боксу НОМЕР_2 від 26.07.2011; договором дарування гаражного боксу НОМЕР_3 від 26.07.2011.

07.03.2019 між Мацьохою Ігорем Олександровичем (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договори купівлі-продажу гаражних боксів.

Відповідно до пункту 1 договорів купівлі-продажу продавець продає та передає у власність покупцю, а покупець купує та приймає у власність від продавця гаражні бокси НОМЕР_1, НОМЕР_2, № НОМЕР_3 , які розташовані по АДРЕСА_1.

Зазначені договори купівлі-продажу зареєстровані в реєстрі №170, №171, №172.

Відповідно до пояснень позивача гаражні бокси були передані новому власнику 21.03.2019, згідно з актом приймання-передачі.».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 910/11489/19, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про кооперацію" кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про кооперацію" метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю.

За приписами ст. 8 Закону України "Про кооперацію" статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут кооперативу повинен містити такі відомості: найменування кооперативу, його тип та місцезнаходження; мета створення кооперативу і вичерпний перелік видів його діяльності; склад його засновників; умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього; права і обов`язки членів та асоційованих членів кооперативу; порядок внесення змін до статуту кооперативу; порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов`язань щодо їх сплати; форми участі членів кооперативу в його діяльності; порядок формування, склад і компетенція органів управління та органів контролю кооперативу, а також порядок прийняття ними рішень, у тому числі з питань, рішення з яких приймається одноголосно чи кваліфікованою більшістю голосів членів кооперативу, які беруть участь у загальних зборах; порядок формування, використання та розпорядження майном кооперативу; порядок розподілу його доходу та покриття збитків; порядок обліку і звітності у кооперативі; порядок реорганізації і ліквідації кооперативу та вирішення пов`язаних з цим майнових питань; порядок скликання загальних зборів; умови і порядок повернення паю. Статут може містити інші пов`язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.

Статтею 10 Закону України "Про кооперацію" визначено, що членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності. Кооператив зобов`язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство.

Як визначено у ст. 16 Закону України "Про кооперацію", виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

27.04.2016 зборами уповноважених членів Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" затверджено Статут автокооперативу в новій редакції (надалі також - Статут).

Як встановлено у п. 5.1 Статуту, членами Кооперативу можуть бути юридичні особи та фізичні особи, що достягли 16-річного віку, та які: є власниками гаража на території Кооперативу, та сплатили вступний внесок; користуються гаражем, але не здійснили його приватизації, та сплатили вступний внесок; користуються гаражем замість виключеного члена Кооперативу, але не здійснили його приватизації, та сплатили вступний внесок; набули право власності на гараж на підставі цивільно-правових договорів або втримали гараж у спадщину, та сплатили вступний внесок; набули право власності на гараж на підставі рішення суду, та сплатили вступний внесок.

Згідно з пунктами 7.2, 8.1 Статуту, вищим органом управління кооперативу є Загальні збори (Збори уповноважених) членів кооперативу.

У п. 8.4. Статуту встановлено, що рішення, що прийняті Загальними зборами (Зборів уповноважених) членів Кооперативу, є обов`язковими для всіх членів Кооперативу, орендарів та інших осіб, що знаходяться на території Кооперативу, в тому числі для тих, що не були присутніми або не брали участі у голосуванні.

Відповідно до п. 9.1. Статуту керівництво поточною діяльністю кооперативу здійснює Правління, яке має право приймати рішення з усіх питань діяльності кооперативу.

Пунктом 6.4 Статуту визначено, що член Кооперативу, орендарі та інші особи, використовують електропостачання виключно для обслуговування власного гаража. Надавати кочення до електромереж третім особам, яким було примусово відключено електропостачання заборонено.

Орендарі гаражів та інші особи повинні виконувати всі обов`язки, що й члени Кооперативу відповідно до цього Статуту. (п. 6.5. Статуту).

У разі виявлення факту незаконного споживання електроенергії членами Кооперативу, орендарями або іншими особами, що знаходяться на території Кооперативу (лічильники без опломбування, несанкціоноване підключення до електричних мереж поза приладами обліку тощо), порушник зобов`язаний оплатити штраф у розмірі від трьох до десяти мінімальних заробітних плат, яка встановлена законодавством на момент виявлення порушень за рішенням Правління Кооперативу. (п. 6.6 Статуту).

Рішеннями Правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" (протокол № 62 від 12.01.2016) за вказані порушення (крадіжка електроенергії, самовільне підключення тощо) встановлено штраф розмірі 5 000,00 грн.

Як встановлено судом, на момент укладання договору оренди № 1 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016 та по березень 2019 року власником гаражних боксів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" «Мінський» був член кооперативу Мацьоха Ігор Олександрович.

Рішенням Правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" (протокол № 73 від 03.07.2017) було вирішено відключити гаражі ФОП Мацьохи І.О. від електропостачання у зв`язку з несплатою.

Суд зазначає, що у зв`язку з відключенням від електропостачання Мацьоха І.О. звернувся до суду з позовом до Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», третя особа: ПАТ «Київенерго», про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом відновлення електропостачання до гаражів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський».

У межах вказаної справи Мацьоха І.О. подав заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» відновити електропостачання в гаражах № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , що належать позивачу, у задоволенні якої відмовлено ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.08.2017 № 756/10506/17.

У зв`язку з указаним відключенням 04.07.2017 було складено акт опломбування електролічильника, який закріплений за гаражами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 (Мийка, СТО), де в присутності Дяченка В.Ф. були зафіксовані показання лічильника, відключено від електропостачання та попереджено особисто орендаря Дяченко В.Ф. про штрафні санкції за самовільне підключення до електропостачання згідно Статуту кооперативу. Відповідач особисто розписався у вказаному акті про те, що він зі Статутом ознайомлений.

У період з 24.07.2017 по 05.11.2018 відповідачем в особі членів комісії (члени правління та члени кооперативу) складалися акти перевірки щодо самовільного підключення до електромережі кооперативу гаражів № НОМЕР_1, НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , а саме: № 3 від 24.07.2017, № 4 від 31.07.2017, № 5 від 15.08.2017, № 6 від 05.09.2017, № 7 від 19.09.2017, № 8 від 02.10.2017, № 9 від 16.10.2017, № 10 від 29.10.2017, № 11 від 15.11.2017, № 12 від 16.12.2017, № 13 від 15.12.2017, № 14 від 17.01.2018, № 15 від 22.02.2018, № 16 від 20.03.2018, № 17 від 10.04.2018, № 18 від 14.05.2018, № 19 від 04.06.2018, № 20 від 17.07.2018, № 21 від 14.08.2018, № 22 від 06.09.2018, № 24 від 08.10.2018, № 25 від 05.11.2018.

При цьому, акти №№ 3-11 містять особисті підписи Дяченка В.Ф. про його ознайомлення та згоду з ними.

Крім того, своїми особистими заявами на ім`я голови кооперативу від 28.07.2017, 31.07.2017, 15.08.2017, 05.09.2017, 21.09.2017, 02.10.2017, 16.10.2017, 29.10.2017, 15.11.2017 Дяченко В.Ф. визнавав, що самовільно підключився до мереж відповідача, з актами перевірки ознайомлений та готовий оплатити штрафні санкції згідно зі Статутом.

Решта актів хоч і не містить підписів Дяченка В.Ф. , однак, сплачуючи на користь відповідача штрафні санкції за актами у відповідний період, суд доходить висновку, що позивач і надалі погоджувався з ними та визнавав незаконне споживання ним електроенергії.

Так, в матеріалах справи наявні квитанції від 31.07.2017, 01.08.2017, 25.09.2017, 02.10.2017, 03.10.2017, 26.09.2017, 23.10.2017, 24.10.2017, 25.10.2017, 27.10.2017, 30.10.2017, 27.11.2017, 30.11.2017, 24.11.2017, 26.12.2017, 29.12.2017, 28.12.2017, 27.12.2017, 24.01.2018, 29.01.2018, 30.01.2018, 31.01.2018, 26.02.2018, 27.02.2018, 28.02.2018, 12.03.2018, 26.03.2018, 27.03.2018, 28.03.2018, 24.07.2018, 25.04.2018, 26.04.2018, 27.04.2018, 23.05.2018, 25.05.2018, 29.05.2018, 30.05.2018, 02.07.2018, 03.07.2018, 06.07.2018, 24.07.2018, 30.07.2018, 31.07.2018, 22.08.2018, 27.08.2018, 29.08.2018, 05.09.2018, 29.09.2018, 02.10.2018, а також платіжні доручення від 06.10.2018, 25.10.2018, 31.10.2018, 12.10.2018, 30.11.2018, 11.12.2018, 29.11.2018, що підтверджують здійснення позивачем платежів саме з оплати штрафних санкцій за вказаними актами.

Більше того, рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2019 у справі № 910/11489/19 підтверджується, що в період з 01.07.2017 по 21.03.2019 позивач здійснював користування орендованими гаражними боксами за договором № 1 від 01.01.2016.

Отже, з огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідно до Статуту та рішення Правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" (протокол № 62 від 12.01.2016) відповідач мав право нараховувати та стягувати з позивача як орендаря гаражних боксів № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, який всупереч відключенню самовільно підключився до електромережі та користувався електроенергією, штрафні санкції, які останній в свою чергу сплачував, погоджуючись з ними.

Суд також зазначає, що рішення Правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" про нарахування штрафних санкцій, викладене у протоколі № 62 від 12.01.2016, розповсюджує свою дію на орендаря так само як і на члена кооперативу, оскільки вони повинні виконувати всі обов`язки, що й члени кооперативу відповідно Статуту.

Суд звертає увагу, що рішення Правління, викладені у протоколах № 73 від 03.07.2017 та № 62 від 12.01.2016, чинні, визнані недійсними не були, а на підтвердження повноважень членів правління, які підписали вказані протоколи, позивачем подано протокол № 2 загальних зборів Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів "Мінський" від 03.12.2015.

Отже, як свідчать встановлені судом обставини справи, відповідач набув майно (отримав грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За висновком суду, вести мову про безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача немає підстав, а тому відповідно і відсутні підстави для стягнення перерахованих позивачем грошових коштів відповідачу в порядку статті 1212 ЦК України.

Разом з тим, щодо позовної вимоги про визнання відсутності у відповідача прав на стягнення грошових коштів, суд зазначає, що частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до числа яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За призначенням способи захисту можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, наявності якого вимагає ця стаття, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі № 927/522/17.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині визнання відсутності у відповідача прав на стягнення грошових коштів не відповідає встановленим законодавством способам захисту та не призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача у такий спосіб, а у разі її задоволення не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Суд зазначає, що встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу та не може бути предметом окремої позовної вимоги, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Врахувавши наведене, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05.04.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко