ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р. Справа№ 911/876/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Твердохліб І.Ю.;

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: Гончар М.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп"

на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року (повний текст рішення підписано 21.09.2020 року)

у справі №911/876/20 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп"

до відповідачів: 1. Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська Обласна енергопостачальна компанія"

про зобов`язання повернути кошти, пеню, втрати від інфляції, 3% річних, зобов`язання внести зміни до всіх первинних документів та Договору про постачання електричної енергії №989 від 15.12.2003 року, зобов`язання внести зміни до всіх первинних документів та до Договору про постачання електричної енергії №420010350 від 01.01.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські регіональні електромережі" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська Обласна енергопостачальна компанія" (далі - відповідач 2) про повернення коштів, стягнення пені, втрат від інфляції, 3% річних, зобов`язання внести зміни до первинних документів за Договором про постачання електричної енергії №989 від 15.12.2003 року, зобов`язання внести зміни до первинних документів за Договором про постачання електричної енергії №420010350 від 01.01.2019 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач протягом тривалого часу вимагав ПрАТ "Київобленерго" змінити у договорі №989 від 15.12.2003 року та видаткових накладних до даного договору назву та реквізити позивача, проте останнім не виконано зазначених дій. У зв`язку з невиконанням вимоги та неповерненням коштів відповідачем-1, позивачем, нараховано відповідачу-1 3% річних, втрати від інфляції та пеню на суму неповернутих коштів - 14769,96 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп", звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ч. 2 , 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що ним був обраний спосіб захисту, який не суперечить укладеним з відповідачами договорам та положенням ст. 16 Цивільного кодексу України. Відтак обраний в позові спосіб захисту є належним, а висновки оскаржуваного рішення є неправомірними.

При цьому, скаржник наголосив, що позивач у відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України , п. 4 ч. 3, ст. 162 Господарського процесуального кодексу України наділений правом на формування вимог позову таким чином, щоб вони не суперечили вимогам чинного законодавства та були спрямовані на захист його порушених прав.

Також, за твердженням скаржника суд не врахував положення ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, яка чітко передбачає, що навіть якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від справу № 911/876/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суду залишив Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у справі № 911/876/20 без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору, відповідно до чинного законодавства.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп"на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у справі № 911/876/20 своєю ухвалою від 01.02.2021 року.

22.02.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач 1 просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що посилання позивача на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 5, 162, 236 Господарського процесуального кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України зводиться до власного тлумачення норм законодавства і не заслуговує на увагу. Суд вірно послався на ті обставини, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Також, 22.02.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач 2 просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача 2 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що враховуючи те, що позивач не звертався до відповідача 2 із заявкою-приєднанням до публічного договору про постачання електричної енергії, а всі дані про споживача електропостачальник отримав від оператора системи розподілу, яким є ПрАТ «Київобленерго» та з яким позивач уклав договір про надання послуг з розподілу електричної енергії, то і найменування сторони договору було використане саме «ТОВАРИСТВО З ОБМДЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Ю.С.А.»».

Позивач не звертався до відповідача 2 із пакетом документів, які підтверджували б зміну найменування споживача та переукладення або зміну назви сторони договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.

Отже, за твердженням відповідача 2 незрозуміло яким чином ним було порушено права і інтереси позивача.

25.02.2021 року представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення господарського суду першої інстанції скасувати.

25.02.2021 року представник відповідача 2 в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідача 1 у судове засідання 25.02.2021 року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача1, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 15.12.2003 року між Приватним акціонерним товариством "Київобленерго" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А" (споживач, нова назва на момент подачі позову Товариство з обмженеою відповідальністю "Гарант Ойл Групп") укладено договір про постачання електричної енергії №989, (далі договір), відповідно до умов якого, постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами.

Відповідно до п.п. 9.1., 9.5. договору усі зміни та доповнення до цього договору оформлюються додатковою угодою за підписами уповноважених осіб та скріплюються печатками обох сторін. Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 01.01.2005 року. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляду його умов. Розірвання договору, перегляд його умов, внесення доповнень може бути здійснено і в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством та ПКЕЕ.

18.11.2015 року сторонами договору було укладено додаткову угоду №2, згідно пункту 1., якої сторони прийшли до згоди встановити нові договірні величини споживання електричної енергії - 59,0 тис. кВт*год.

З актів прийняття-передавання електричної енергії з січня 2017 року по грудень 2018 року, банківських виписок щодо оплати відповідачем електричної енергії вбачається, що договір №989 від 15.12.2003 року виконувався сторонами належним чином.

14.11.2018 року позивач направив відповідачу 1 підписаний позивачем примірник заяви-приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.11.2018 року, у зв`язку з припиненням діяльності постачальника електроенергії за врегульованим тарифом, що підтверджується супровідним листом №187/1 (наявний в матеріалах справи).

Разом з тим, матеріали справи містять лист №18 від 12.02.2019 року направлений ПрАТ "Київобленерго" та Товариству з обмеженою відповідальністю "Київська Обласна енергопостачальна компанія" до якого додано: підписаний з боку позивача договір про впорядкування розрахунків в редакції запропонованій постачальником (відсутній в матеріалах справи); копію акту звіряння розрахунків станом на 18.01.2019 року, підписаний обома сторонами.

Так, з вказаного акту звірки розрахунків вбачається, що станом на 18.01.2019 року сума кредиту позивача по розрахункам з відповідачем-1 складала 14769,96 грн (вказаний акт підписаний позивачем та відповідачем-1 та скраплений печатками останніх).

Зазначений акт звірки відповідач-1 отримав 13.02.2019 року, що підтверджується роздруківкою з сайту ПАТ "Укрпошта".

Крім цього, позивачем до справи додано докази виконання договору про постачання електричної енергії №420010350 від 01.01.2019 року, укладеного між позивачем та відповідачем-2, а саме, акти прийняття-передавання електричної енергії з січня 2019 року по березень 2020 року, банківські виписки та податкові накладні.

Відтак, з поданих доказів вбачається, що в актах прийняття-передавання електричної енергії за договорами №989 від 15.12.2003 року та №420010350 від 01.01.2019 року споживач зазначається як - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А.".

Водночас, в матеріалах справи наявний лист №15 від 26.01.2017 року про зміну назви підприємства з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А." на Товариство з обмеженою "Гарант Ойл Групп" та про зміну його юридичної адреси, а також повідомлення №197/1 від 30.11.2018 року про зміну назви та місцезнаходження, адресовані ПрАТ ""Київобленерго", з яких вбачається, що позивачем вчинялись дії щодо попередження відповідача-1 по зміні вказаних реквізитів у позивача.

Також, позивачем додано до справи претензію (вимогу) №26 від 28.02.2020 року про повернення надміру сплачених коштів у розмірі 14769,96 грн, яку відповідач-1 отримав 03.03.2020 року.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2019 року у справі № 908/581/18.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто обирає той спосіб захисту, який вона вважає належним та ефективним.

Зазначені приписи узгоджуються із процесуальними нормами ст. 5 Господарського процесуального кодексу України за змістом якої здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що положення ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України чітко передбачає, що навіть якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, з огляду на наступне.

Так, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019 рок у справі № 922/1899/16).

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати відповідача-1 повернути позивачу кошти в розмірі 14769,96 грн, інфляційні втрати в сумі 355,63 грн, 3% річних в сумі 501,04 грн та пеню в сумі 2624,60 грн, а також зобов`язати відповідача-1 та відповідача-2 внести до договорів №989 від 15.12.2003 року та №420010350 від 01.01.2019 року, а також до всіх первинних документів, пов`язаних з виконанням цих договорів відомості про зміну назви позивача з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" датою їх складання/підписання, зокрема внести зміни до (зазначених) податкових накладних датою (операційним днем) та часом, коли їх було направлено засобами електронного зв`язку для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Проте, як привільно встановлено судом першої інстанції обраний позивачем спосіб захисту порушеного права про зобов`язання відповідачів вчини певні дії не є належним та ефективним у розумінні наведених вище норм способом захисту порушеного права, оскільки задовольнивши таку вимогу суд не здійснює жодного захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин та не відновить порушене право, позаяк виконання рішення суду в подальшому буде залежати від волі відповідачів на вчинення тих чи інших дій, контроль за виконанням яких не передбачений чинним законодавством щодо примусового виконання рішень.

Так, вказана вимога, у разі її задоволення не створить для відповідачів будь-яких обов`язків, по відношенню до позивача та фізично не може буде виконана в порядку виконавчого провадження.

Крім того, формулювання позовної вимоги щодо зобов`язання повернути грошові кошти (3% річних, втрати від інфляції, пеню) є некоректним, позаяк у разі задоволення такої позовної вимоги та набрання законної сили рішенням, виконавчий документ виданий на підставі такого рішення не зможе бути виконаний органом Державної виконавчої служби.

Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, позовна вимога заявлена у даній позовній заяві щодо повернення коштів, для реального її виконання органами ДВС та відновлення порушеного права заявника, повинна бути сформульована позивачем з акцентуванням суду саме щодо стягнення відповідної суми з відповідача-1, а не зобов`язання відповідача вчинити дії.

Щодо позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів вчини певні дії, колегія суддів відзначає, що ухвалюючи рішення у справі та формуючи резолютивну частину рішення суд не може прямо зобов`язувати відповідача (відповідачів) на вчинення відповідних дій, позаяк виконання будь-якого рішення здійснюється виконавчою службою, саме на яку, у даному випадку буде покладатись обов`язок з виконання такого рішення, при цьому, у виконавця відсутні будь-які процесуальні інструменти щодо моніторингу (перевірки) як процесу виконання ухвалених рішенням зобов`язання, так і забезпечення повного його виконання.

Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, у резолютивній частині рішення судом повинна читко формулюватись вказівка (стягнути, виселити, усунути перешкоди певним шляхом тощо), виконання якої, в подальшому буде залежати від волі (вчинення тих чи інших дій) особи наділеної повноваженнями з виконання судових рішень (ДВС), а не від дій відповідача (відповідачів).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна, що містить помилки в реквізитах, визначених п. 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД) які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, зо постачаються) період, сторони та суму податкових зобов`язань, є підставою для віднесення покупцем сум податку до податкового кредиту.

Як вбачається з поданих копій податкових накладних найменування позивача ТОВ «Ю.С.А.» не заважає ідентифікувати операцію, в тому числі і сторону (позивача), так як всі інші реквізити та інформація в податкових накладних заповнена коректно, в тому числі і індивідуальний податковий номер 85, який є унікальним та не повторюється.

Так, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що у зв`язку з зазначенням в податкових накладних назви позивача ТОВ «Ю.С.А.», не дає йому можливості віднести суму податку до податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту не сприяє ефективному відновленню порушеного права позивача та є неналежним способом захисту прав у розумінні частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України та має ознаки неможливості його виконання у разі задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що ним був обраний спосіб захисту, який не суперечить укладеним з відповідачами договорам та положенням ст. 16 Цивільного кодексу України. Відтак обраний в позові спосіб захисту є належним, а висновки оскаржуваного рішення є неправомірними.

Отже, правильно обраний спосіб захисту порушеного права повинен, з однієї сторони, відповідати за своєю правовою природою суті спірних правовідносин, а з іншої - передбачати конкретний механізм захисту порушеного права, тобто мати відображення в сформульованих відповідним чином позовних вимогах, які дадуть змогу безумовно виконати таке рішення у разі задоволення судом вимог.

Разом з цим, обраний позивачем спосіб захисту у даній справі не призведе до захисту прав позивача, оскільки навіть у випадку задоволення позовних вимог, такий спосіб захисту унеможливлює примусове виконання.

Зазначене свідчить про фактичну неможливість захисту прав позивача в обраний ним спосіб у зв`язку з відсутністю конкретного порядку примусового виконання судового рішення .

При цьому, колегія суддів відзначає, що саме відсутність волі відповідачів на вчинення відповідних дій і стала передумовою звернення з позовом до суду, у зв`язку з чим вимога про зобов`язання останніх до вчинення вказаних дій, знаходиться в безпосередньому зв`язку з волевиявленням відповідачів до вчинення останніх, та в разі задоволення не зможе бути реалізована за відсутності відповідного волевиявлення відповідачів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у формі зобов`язання позивачів на вчинення відповідних дій не підлягає задоволенню, оскільки не призведе до захисту чи поновленню його порушеного права.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Також, звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не сказав в чому саме полягає порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення, а лише зацитував в апеляційній скарзі відповідні норми права.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп"

на рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у справі №911/876/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у справі №911/876/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/876/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 02.04.2021 року у зв`язку з перебуванням суддів у відрядженні, відпустці та на лікарняному.