ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2021 р. Справа№ 910/16249/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Грека Б.М.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від ОСОБА_1 : Буртовий М.В. - ордер серії АІ № 1056071 від 16.09.20

від ОСОБА_2 : Буртовий М.В. - ордер серії АІ № 1051782 від 26.08.20

від ОСОБА_3 : Буртовий М.В. - ордер серії АІ № 1051780 від 26.08.2020

від ОСОБА_4 : Буртовий М.В. - ордер серії АІ № 1051781 від 26.08.20

від ОСОБА_5 : Мельник Н.Й. - ордер серії КС № 379607 від 08.10.20

від АТ "Укрсиббанк": Карпів О.Я. - довіреність №15-2-02/163414 від 28.12.20

від ОСОБА_6 : Шевченко В.С. - ордер серії АА № 1056226 від 21.10.20

від АТ "Укрексімбанк": Черей О.В. - довіреність №0001000/19110-20 від 13.08.20

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року

у справі № 910/16249/19 (суддя Мандичев Д.В.)

за заявою ОСОБА_5

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 за наслідками розгляду заяв з кредиторськими вимогами до боржника, серед іншого, визнано АТ "Укрсиббанк" кредитором ОСОБА_5 на суму 596 898 010,78 грн., з яких 4204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 596 893 806,78 грн. - вимоги другої черги задоволення, визнано ОСОБА_1 кредитором ОСОБА_5 на суму 98 127 008,84 грн., з яких 4 204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 98 122 804,84 грн. - вимоги другої черги задоволення. Відмовлено ОСОБА_1 у визнанні кредитором боржника на суму 18 388 414,00 грн. (11 356 494,80 грн. боргу та 7 031 917,20 грн. інфляційних втрат). Крім того, відмовлено повністю у визнанні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредиторами фізичної особи ОСОБА_5 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_2 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у даній справі в частині відмови у визнанні ОСОБА_2 кредитором фізичної особи ОСОБА_5 та прийняти нове рішення, яким визнати вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 у розмірі 346 766,74 грн. та включити їх до реєстру вимог кредиторів боржника.

Крім того, не погоджуючись з даною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_3 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у даній справі в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 кредитором фізичної особи ОСОБА_5 та прийняти нове рішення, яким визнати вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 у розмірі 8 277 794,44 грн. та включити їх до реєстру вимог кредиторів боржника.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_4 також звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у даній справі в частині відмови у визнанні ОСОБА_4 кредитором фізичної особи ОСОБА_5 та прийняти нове рішення, яким визнати вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 у розмірі 14 208 106,64 грн. та включити їх до реєстру вимог кредиторів боржника.

В обґрунтування поданих апеляційних скарг апелянти посилаються на неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваної ухвали в наведених частинах.

Ухвалами суду від 12.08.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19, встановлено строк для подання відзиву на апеляційні скарги та призначено справу до розгляду на 27.08.2020 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Дейнегіної К.М. надійшли пояснення щодо апеляційних скарг, а від представника скаржника - клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалами суду від 27.08.2020 року відкладено розгляд справи на 17.09.2020 року на підставі ст. 216 ГПК України.

Окрім наведеного, не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду від 25.05.2020 року, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у даній справі в частині розгляду вимог ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати його вимоги до боржника у повному обсязі та включити їх до реєстру вимог кредиторів в наступному розмірі: 106 954 000, 00 грн. - основна заборгованість, 2 891 143,27 грн. - 3% річних та 7 031 917,20 грн. - інфляційні втрати, посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття ухвали в наведеній частині.

Ухвалою суду від 26.08.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 17.09.2020 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданих через відділ документального забезпечення суду письмових поясненнях на апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 боржник просить залишити їх без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваних частинах - без змін.

Ухвалами суду від 17.09.2020 року відкладено розгляд справи на 22.10.2020 року на підставі ст. 216 ГПК України, а також витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16249/19 за заявою ОСОБА_5 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Крім того, не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_5 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року в частині визнання кредитором боржника АТ "Укрсиббанк" та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити АТ "Укрсиббанк" у визнанні кредитором фізичної особи ОСОБА_5 в повному обсязі, посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття ухвали в наведеній частині.

Ухвалою суду від 23.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 08.10.2020 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 представник АТ "Укрсиббанк" просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

07.10.2020 року супровідним листом №910/16249/19/6626/2020 від 07.10.2020 року з господарського суду міста Києва надійшли витребувані матеріали справи №910/16249/19.

Ухвалою суду від 08.10.2020 року розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 відкладено на 22.10.2020 року на підставі ст. 216 ГПК України.

В судовому засіданні 22.10.2020 року ухвалою суду об`єднано в одне апеляційне провадження для спільного розгляду апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19.

Ухвалою суду від 22.10.2020 року розгляд справи за вказаними апеляційним скаргами відкладено на 12.11.2020 року на підставі положень ст.216 ГПК України.

Іншою ухвалою суду від 22.10.2020 року оголошено перерву у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 до 12.11.2020 року на підставі положень ст.216 ГПК України.

Судові засідання, призначене на 12.11.2020 року, не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Остапенка О.М. у відпустці.

Після виходу головуючого судді Остапенка О.М. з відпустки ухвалами суду від 24.11.2020 призначено справу №910/16249/19 до розгляду на 17.12.2020 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

08.12.2020 року до суду апеляційної інстанції надійшла ухвала Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2020 року у справі №910/16249/19, в якій Верховним Судом витребувано з господарського суду міста Києва та/або Північного апеляційного господарського суду оригінали матеріалів справи №910/16249/19 за заявою ОСОБА_5 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Як було зазначено вище, супровідним листом №910/16249/19/6626/2020 від 07.10.2020 року на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 17.09.2020 року на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли витребувані матеріали справи №910/16249/19 у 10 томах.

Таким чином, ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 року зупинено апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 до повернення матеріалів справи №910/16249/19 до Північного апеляційного господарського суду та направлено витребувані матеріали справи №910/16249/19 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

05.02.2021 року супровідним листом від 03.02.2021 року №22.2-17/67 матеріали справи №910/16249/19 повернуто до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалами суду від 08.02.2021 року поновлено апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 та призначено справу до розгляду на 25.02.2021 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

В судове засідання 25.02.2021 року з`явились представники скаржників, боржника, АТ "Укрсиббанк", АТ "Укрексімбанк" та ОСОБА_6 .

В судовому засіданні ухвалою суду об`єднано в одне апеляційне провадження для спільного розгляду апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі № 910/16249/19.

Іншою ухвалою суду від 25.02.2021 року оголошено перерву у справі до 18.03.2021 року на підставі ст. 216 ГПК України.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також представник АТ "Укрсиббанк" в судовому засіданні 18.03.2021 року вимоги поданих апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти вимог апеляційної скарги ОСОБА_5 заперечували, просили залишити її без задоволення.

Представник ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги ОСОБА_5 підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити. Проти апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечував, просив залишити їх без задоволення.

Представники АТ "Укрексімбанк" та ОСОБА_6 з приводу поданих апеляційних скарг поклалися на розсуд суду.

Керуючий реструктуризацією боржника арбітражний керуючий Дейнегіна К.М. в судове засідання не з`явилась, подавши до його початку клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились, причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

18.03.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 - задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, судова колегія зазначає, що 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 1 КУзПБ кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство

Відповідно ч. 1 ст. 122 КУзПБ, яка регулює порядок виявлення кредиторів фізичної особи, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

В силу положень ч.ч. 1, 2 ст. 45 наведеного кодексу, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові грошові вимоги до боржника у межах строку, встановленого частиною першою цієї статті.

Забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Згідно ч. 2 ст. 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

У разі необхідності господарський суд може оголосити перерву в попередньому засіданні.

За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються:

- розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів;

- розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів;

- дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів;

- дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство, чи ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу.

Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги.

Неустойка (штраф, пеня) враховується в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов`язань у шосту чергу.

Погашення неустойки (штрафу, пені) у справі про банкрутство можливе лише в ліквідаційній процедурі.

Ухвала попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів. Для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2019 року відкрито провадження у справі №910/16249/19 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_5 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючим реструктуризацією боржника призначено арбітражного керуючого Дейнегіну К.М.

Відповідне оголошення про відкриття відносно ОСОБА_5 провадження у справі про неплатоспроможність офіційно оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 12.12.2019 року за №64346.

Після публікації вказаного оголошення до суду надійшли, в тому числі, наступні заяви з грошовими вимогами до боржника:

03.01.2020 року (згідно відмітки канцелярії суду) - заява ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника на суму 116 511 218,84 грн.

13.01.2020 року (11.01.2020 року згідно відмітки на конверті)- заява АТ "Укрсиббанк" з грошовими вимогами до боржника на суму 596 893 806,78 грн.

13.03.2020 року (11.03.2020 року згідно відмітки на конверті) - заява ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника на суму 346766,74 грн.;

13.03.2020 року (11.03.2020 року згідно відмітки на конверті) - заява ОСОБА_3 з грошовими вимогами до боржника на суму 8 277 794,44 грн.;

13.03.2020 року (11.03.2020 року згідно відмітки на конверті) - заява ОСОБА_4 з грошовими вимогами до боржника на суму 14 208 106,64 грн.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 за наслідками розгляду заяв з кредиторськими вимогами до боржника, серед іншого, визнано АТ "Укрсиббанк" кредитором ОСОБА_5 на суму 596 898 010,78 грн., з яких 4204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 596 893 806,78 грн. - вимоги другої черги задоволення, визнано ОСОБА_1 кредитором ОСОБА_5 на суму 98 127 008,84 грн., з яких 4 204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 98 122 804,84 грн. - вимоги другої черги задоволення. Відмовлено ОСОБА_1 у визнанні кредитором боржника на суму 18 388 414,00 грн. (11 356 494,80 грн. боргу та 7 031 917,20 грн. - інфляційних втрат). Крім того, відмовлено повністю у визнанні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредиторами фізичної особи ОСОБА_5 .

Згідно ч. 3 ст. 47 КУзПБ ухвала господарського суду, постановлена за результатами попереднього засідання, може бути оскаржена стороною у справі про банкрутство лише в частині конкретних вимог кредиторів.

Оскільки доводи скаржників фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду в частині розгляду заяв з грошовими вимогами до боржника п`яти кредиторів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та АТ "Укрсиббанк", то у відповідності до ст. 269 ГПК України ухвала суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.

В інший частині ухвала місцевого господарського суду не переглядається.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаної ухвали в оскаржуваних частинах, колегією суддів встановлено наступне.

Заява ОСОБА_3 з грошовими вимогами до боржника на суму 8277794,44 грн. надійшла до Господарського суду міста Києва 13.03.2020 року (11.03.2020 року згідно відмітки на конверті), тобто поза межами тридцятиденного терміну, передбаченого ст. 30 КУзПБ.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_3 зазначає, що 05.03.2013 року між ТОВ "Бізнес капітал" (далі - Позичальник) та ПАТ "Фортуна Банк" (далі - Заставодержатель) укладено кредитний договір №04КР/24/1534/ІОР (далі - Кредитний договір) на суму в межах максимального кредитного ліміту кредитної заборгованості - 2 600 000,00 дол. США.

Відповідно до умов Кредитного договору кредит мав бути повернутий до 21.09.2016 року, або в інший строк, який буде передбачений у додаткових угодах до Кредитного договору.

16.06.2015 року між ОСОБА_3 (вкладник за договором ) та ПАТ "Фортуна Банк" був укладений договір банківського вкладу № FI/01/3yU/5 (далі - Депозитний договір), за умовами якого банк відкриває два депозитні рахунки, а ОСОБА_3 не пізніше 16.06.2015 року надає банку грошові кошти у сумі 323 416,00 дол. США шляхом зарахування 75 % суми цього вкладу на перший депозитний рахунок та 25 % суми цього вкладу на другий депозитний рахунок.

На підтвердження факту перерахування грошових коштів на депозитні рахунки вищезазначених вкладів заявником до суду надана виписка з рахунку №2635 2 50001/FІ/01/3yU/5 від 16.06.2015 року з якої вбачається, що на рахунок були внесені кошти у розмірі 323 416,00 дол. США.

13.09.2016 року між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_3 укладено договір застави майнового права № 043Т/24/1534/ІОР (далі - Договір застави).

Відповідно до п. 1.1. Договору застави Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає в заставу майнові права, які є у Заставодавця на дату укладання договору, та які виникнуть у майбутньому, а саме: право вимоги грошових коштів (суми вкладу з можливим поповненням та процентів) та розпорядження рахунками за договорами банківського вкладу, які укладено з ПАТ "Фортуна Банк" та які визначені в додатку № 1 до Договору застави (далі також - «Предмет застави»).

Договір застави укладений у забезпечення виконання Позичальником (ТОВ "Бізнес капітал") зобов`язань за Кредитним договором, а саме: повернення суми кредиту, сплати процентів за Кредитним договором, можливих штрафних санкцій, а також можливих збитків, витрат завданих простроченням виконання зобов`язань за Договором застави та Кредитним договором.

Положеннями Договору застави передбачено, що вартість Предмету застави складає заставну вартість Предмету застави, що визначена у Додатку №1 до Договору застави.

Пунктом 2.1. Договору застави встановлено, що зобов`язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо сума кредиту повернена, проценти за користування кредитними коштами сплачені, інші платежі, витрати та можливі штрафні санкції, пов`язані з виконанням зобов`язань за Кредитним договором відшкодовані у повному обсязі.

Згідно з Додатком № 1 до Договору застави Предмет застави складається з грошових коштів, які обліковуються на двох рахунках, відкритих на підставі Договору банківського вкладу № FI/01/3yU/5 від 16.06.2015 року, а саме: рахунок № НОМЕР_1 - 238 520,96 дол. США, а також проценти по вкладу у розмірі 3 608,27 дол. США; рахунок № НОМЕР_2 - 80 854,00 дол. США, а також проценти по вкладу у розмірі 1 254,35 дол. США.

Звернення стягнення на Предмет застави здійснюється: (1) за рішенням суду; (2) в порядку позасудового врегулювання (п. 5.1 Договору застави).

Звернення стягнення на Предмет застави в порядку позасудового врегулювання здійснюється шляхом договірного списання коштів або в порядку відступлення прав вимоги на Предмет застави (п. 5.2 Договору застави).

Заставодавець, на підставі договору уступки, передає (відступає) належні йому та заставлені права вимоги за Предметом застави на користь Заставодержателя під відкладальною умовою, яка полягає у тому, що Позичальник не виконає (не повністю виконає) зобов`язання за Кредитним договором (повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, інших платежів, витрат та можливих штрафних санкцій) та/або у разі невиконання Заставодавцем Договору застави (абз. 2 п. 5.2. Договору застави).

Пунктом 5.3. Договору застави передбачено, що в разі звернення стягнення на Предмет застави, Заставодавець набуває право вимоги до Позичальника в розмірі фактичної суми направленої на погашення боргу Позичальника.

Разом з підписанням Договору застави на виконання п. 5.2. Договору застави між ОСОБА_3 та ПАТ "Фортуна Банк" був укладений договір відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року (далі - Договір відступлення). Згідно з цим договором Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає права вимоги на отримання у власність грошових коштів та розпорядження рахункам, на суми та за депозитними договорами, які зазначені у Додатку № 1 до Договору відступлення (Предмет застави).

Водночас, між ОСОБА_5 , як поручителем, та ОСОБА_3 , як кредитором, був укладений Договір поруки від 13.09.2016 року (далі - Договір поруки), відповідно до якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором за виконання обов`язків ТОВ "Бізнес капітал" за визначеними в договорі зобов`язаннями.

Під зобов`язаннями розуміються зобов`язання Боржника щодо сплати суми боргу, яка виникла в результаті звернення стягнення на Предмет застави за Договором відступлення, укладений на виконання Договору застави між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_3 .

Пунктом 3.1. Договору поруки передбачено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором становить загальну суму у розмірі 324 237,58 дол. США.

Заявник зазначає, що оскільки на момент укладання Договору застави між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_3 сума заборгованості за Кредитним договором не була повернута ТОВ "Бізнес капітал" у встановлений Кредитним договором строк, ПАТ "Фортуна Банк", як Заставодержатель, набуло право звернення стягнення на Предмет застави і здійснило звернення стягнення на нього шляхом укладання Договору відступлення. Натомість ОСОБА_3 , як Заставодавець, набув право вимоги до Позичальника у розмірі Предмета застави.

Умовами Договору поруки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання Боржником обов`язків щодо сплати Кредитору боргу, Кредитор має право звернутися з вимогою про виконання зобов`язань як до Боржника так і до Поручителя.

Окрім цього, Договором поруки передбачений графік повернення Поручителем заборгованості.

За твердженнями ОСОБА_3 , Поручитель свої зобов`язання за укладеним Договором поруки належним чином не виконував, графіку повернення заборгованості не притримувався і жодних платежів у відповідності до встановленого графіку не здійснював.

Беручи до уваги вказане, 16.10.2018 року ОСОБА_3 на адресу Поручителя була надіслана вимога з проханням виконати свої зобов`язання за Договором поруки і сплатити суму у розмірі 48 635,64 дол. США у десятиденний строк з дня отримання.

Факт отримання Поручителем такої вимоги підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого вимога була отримана 19.10.2018 року.

Оскільки ОСОБА_5 не вчинив заходів, спрямованих на виконання зобов`язань, та дій з погашення простроченої заборгованості ані повністю, ані частково, ОСОБА_3 звернувся до суду із даною заявою про визнання його кредитором ОСОБА_5 .

За наслідками розгляду вказаних вимог місцевий господарський суд оскаржуваною ухвалою відмовив ОСОБА_3 у визнанні кредитором на суму 8 277 794,44 грн. з огляду на недоведеність таких вимог належними та допустимими доказами.

Досліджуючи заяву ОСОБА_3 та додані до неї докази, судова колегія зазначає наступне.

Частинами 1-2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частинами 1-2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позаяк, умовами договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Дослідивши зміст укладеного Договору поруки від 13.09.2016 року, суд першої інстанції правомірно зазначив, що ОСОБА_5 поручився перед ОСОБА_3 за виконання зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал" щодо сплати суми боргу, яка виникла в результаті звернення стягнення на предмет застави, щодо погашення ОСОБА_3 боргу ТОВ "Бізнес капітал" за кредитним договором № 04КР/24/1534/ЮР від 05.03.2013 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність у ОСОБА_3 права вимагати від ОСОБА_5 сплати грошових коштів згідно договору поруки, оскільки заявником належними та допустимими доказами не доведено факт невиконання ТОВ "Бізнес капітал" своїх зобов`язань за Кредитним договором, що зумовило звернення стягнення ПАТ "Фортуна Банк" на предмет застави, не надано доказів звернення ПАТ "Фортуна Банк" до ОСОБА_3 із вимогою щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, також не надано доказів щодо розміру невиконаного зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал".

При цьому, господарським судом обґрунтовано зауважено, що сама по собі наявність Договору про відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року не є достатнім доказом звернення стягнення за Договором застави від 13.09.2016 року, оскільки договір відступлення укладений із відкладальною умовою (п.1.2), настання якої ОСОБА_3 не доведено, а факт направлення 16.10.2018 року ОСОБА_3 вимоги до ОСОБА_5 , як поручителя, щодо виконання зобов`язань за договором поруки, не доводить факт настання відкладальної умови за Договором про відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року, як істотного елементу.

Окрім наведеного, під час розгляду заяви ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції також враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 року у справі №01/1494(14-01/1494) стосовно порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та стосовно ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство.

Так, згідно наведеної постанови, на підставі аналізу законодавства про банкрутство, яким керується суд на стадії попереднього засідання під час розгляду кредиторських вимог, у сукупності з положеннями процесуального закону щодо диспозитивності у господарському процесі, щодо прав та обов`язків кредитора як сторони у справі про банкрутство, щодо порядку доведення стороною даних, вказаних в обґрунтування своїх вимог і заперечень, щодо порядку надання доказів у справі, а також з урахуванням численної практики Верховного Суду з даного питання, судом касаційної інстанції зроблено наступні висновки:

- заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- проте, обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18);

- відтак, завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, та/або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанови Верховного Суду: від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);

- отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17);

- ухвала, прийнята за результатами попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів; для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня) (постанови: від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17);

- метою апеляційного суду є перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно (постанова Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/116/18).

Так, предметом розгляду у цьому судовому провадженні є грошові вимоги ОСОБА_3 , що ґрунтуються на договорі поруки від 13.09.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_5 зобов`язується перед ОСОБА_3 за виконання обов`язків ТОВ "Бізнес капітал" за визначеними в договорі зобов`язаннями.

На підтвердження заявлених грошових вимог кредитором було подано низку документів у копіях, зокрема, договору поруки від 13.09.2016, договору застави №043Т/24/1534/ІОР від 13.09.2016 року, договору відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року, вимоги про виконання зобов`язань за договором поруки, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, договору банківського вкладу №FI/01/3yU/5 від 16.06.2015 року, виписки з рахунку №2635 2 50001/FІ/01/3yU/5 від 16.06.2015 року.

В розумінні положень ГПК України подані ОСОБА_3 документи є доказами, на підставі яких суди встановлюють обставини, що входять до предмета доказування у справі.

З цього приводу слід зазначити, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.

Саме на цьому принципі акцентувала увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 814/803/17.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК України полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №910/21939/15 та від 11.07.2019 у справі №904/2394/18 наведено правовий висновок, відповідно до якого на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них.

Особливістю провадження у справах про банкрутство є те, що в межах цього провадження суди розглядають багато різних спорів, щодо яких законодавцем визначено окремі процедури та особливості їх розгляду в межах єдиної процедури банкрутства. Одним з різновидів таких спорів є розгляд спірних вимог конкурсного кредитора, який оспорюється боржником або іншим кредитором боржника. Відтак, при розгляді спірних вимог кредиторів суди повинні керуватися спеціальними нормами законодавства про банкрутство, які визначають обов`язки конкретного кредитора щодо доказування розміру кредиторських вимог, визначають обсяг доказування, предмет доказування спірних кредиторських вимог, право суду відмовити у визнанні спірних вимог внаслідок неподання заявником документів, що їх підтверджують.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.

Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог.

Отже, за своєю правовою природою такий предмет спору не є тотожним спору про право, який розглядається у позовному провадженні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 у справі №911/2498/18.

Крім того, правового висновку про обґрунтованість відмови судів у визнанні грошових вимог кредитора-заявника внаслідок неподання таким кредитором належних та достатніх документальних доказів у справу про банкрутство при поданні заяви конкурсним кредитором суди дійшли у справах №910/21939/15 (постанова Верховного Суду 23.04.2019) та №904/2104/19 (постанова Верховного Суду 28.07.2020). Така практика є сталою судовою практикою як при застосуванні статті 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", так при застосуванні статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Враховуючи вищевикладене, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині розгляду вимог ОСОБА_3 , дослідивши заяву кредитора на підставі наданих останнім та наявних у справі доказів, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_3 кредитором боржника з огляду на недоведеність таких вимог належними та допустимими доказами.

Разом з тим, відповідні документи, про відсутність яких було зазначено місцевим господарським судом, та які, на думку скаржника, підтверджують його вимоги до боржника, були надані апелянтом лише 27.08.2020 року в суді апеляційної інстанції разом із клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи.

Як зазначає скаржник у поданому клопотанні, ОСОБА_3 були знайдені оригінали чотирьох меморіальних ордерів від 15.09.2016 року:

- на суму 238520,96 дол. США та на суму 80854,00 дол. США - розмір вкладу;

- на суму 3610,88 дол. США та на суму 1255,25 дол. США - проценти по вкладу.

За твердженням скаржника, вказані меморіальні ордери підтверджують факт перерахування коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору №04КР/24/1534/ІОР від 05.03.2013 року, а відтак і розмір невиконаного зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал" та наявність у ОСОБА_3 права вимоги до ОСОБА_5 сплати заборгованості відповідно до Договору поруки від 13.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Разом з меморіальними ордерами ОСОБА_3 знайшов також повідомлення ПАТ "Фортуна Банк" до ТОВ "Бізнес капітал" та ОСОБА_3 про порушення зобов`язань від 14.09.2016 року, яким підтверджується факт того, що ПАТ "Фортуна Банк" звертався до ОСОБА_3 з вимогою про виконання зобов`язання за кредитним договором №04КР/24/1534/ІОР.

У вказаному повідомленні зазначено, що у разі не сплати боргу в день отримання цього листа банк зверне стягнення на предмет застави в позасудовому порядку та здійснить договірне списання коштів з рахунку Заставодавця та направить кошти на погашення боргу Позичальника.

При цьому, з меморіальних ордерів вбачається, що ПАТ "Фортуна Банк" здійснило договірне списання коштів з рахунку ОСОБА_3 в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору №04КР/24/1534/ІОР від 05.03.2013 року.

Беручи до уваги наведені вище обставини щодо обов`язку доведення належними доказами своїх кредиторських вимог, а також сталу судову практику щодо розгляду грошових вимог конкурсних кредиторів, колегія суддів вважає, що прийняття та розгляд додаткових доказів у підтвердження обґрунтованості грошових вимог конкурсних кредиторів на стадії апеляційного перегляду справи в порядку ст. 269 ГПК України має бути здійснено з дотримання принципу диспозитивності.

Так, згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи наведеної норми передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постановах від 18.06.2020 року у справі №909/965/16, від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі №5011-15/10488-2012, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - заявника кредиторських вимог).

Так, у якості неможливості подати відповідні докази суду першої інстанції до дати проведення попереднього засідання, скаржником у клопотанні зазначено неможливість їх отримання з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як зазначає скаржник, вказані документи станом на дату звернення з грошовими вимогами до боржника, знаходились у Лондоні, Великобританія, де апелянт має вид на проживання.

Разом з тим, 11.03.2020 року Всесвітня організація охорони здоров`я розмістила на офіційному сайту публікацію, в якій спалах коронавірусної хвороби офіційно було визнано пандемією, у зв`язку з чим іноземними країнами, зокрема, Великобританією, запроваджувались карантинні заходи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами установлено з 12.03.2020 року на усій території України карантин.

Таким чином, за твердженням скаржника, оскільки на період карантину пасажирське авіасполучення було повністю припинено, ОСОБА_3 не мав змоги прибути до України та передати необхідні документи.

Однак, судова колегія не вбачає в даному випадку виняткових обставин, з яким законодавство пов`язує можливість прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено апеляційним судом, провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_5 відкрито судом 09.12.2019 року.

Із заявою про визнання своїх кредиторських вимог до боржника ОСОБА_3 звернувся 11.03.2020 року.

Попереднє засідання з розгляду грошових вимог до боржника проведено господарським судом міста Києва 25.05.2020 року.

Разом з тим, скаржником не надано жодних доказів на підтвердження неможливості подання вказаних документів, за наявності відповідного обов`язку, разом із заявою з кредиторськими вимогами.

Більш того, введення карантину на всій території України, припинення пасажирського авіасполучення та неможливість особистого прибуття ОСОБА_3 до України не є тією поважною причиною та винятковою обставиною неможливості подання суду доказів з 11.03.2020 року по 25.05.2020 року, оскільки особиста явка скаржника за наявності у нього повноважного представника не є обов`язковою.

Тобто, ОСОБА_3 , як особа, яка звернулась до суду із кредиторською заявою, не була позбавлена можливості до 25.05.2020 року направити на електронну адресу господарського суду відповідні докази засобами електронного зв`язку, скріплених власним електронним цифровим підписом, звичайною поштою або службою кур`єрської доставки, проте своїм правом не скористалась.

При цьому, представник скаржника, приймаючи участь у судових засіданнях місцевого господарського суду 29.04.2020 року, 13.05.2020 року та 25.05.2020 року не повідомляв суд про знаходження цих доказів у Лондоні і неможливість їх подання з огляду на введений карантин, а також не заявляв клопотань про відкладення розгляду справи з цих підстав, як і не довів суду неможливість отримання таких доказів безпосередньо від ОСОБА_3 вищенаведеними засобами зв`язку.

Виявлення скаржником відповідних документів та їх направлення кур`єрською службою доставки лише 19.08.2020 року, тобто вже після проведення судового засідання місцевого господарського суду, залежало виключно від волевиявлення скаржника, тобто мало суб`єктивний характер.

Таким чином, у поданому клопотанні скаржником не наведено достатнього та належного обґрунтування існування винятковості випадку, з яким пов`язано прийняття під час апеляційного провадження додаткових доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, на переконання колегії суддів, прийняття та дослідження в якості доказів означених вище документів судом апеляційної інстанції у справі про банкрутство під час розгляду грошових вимог ОСОБА_3 порушує принцип диспозитивності.

За таких обставин, оскільки в порушення свого обов`язку апелянтом не надано таких доказів як до заяви з кредиторськими вимогами, так і до дня проведення судом попереднього засідання, на час розгляду справи в суді першої інстанції вказані докази в матеріалах справи були відсутні і місцевий господарський суд не мав можливості їх дослідити, а скаржником, в свою чергу, не обґрунтовано об`єктивними причинами неможливість їх подання до суду першої інстанції, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх прийняття до уваги у якості належних доказів на підтвердження викладених у апеляційній скарзі обставин під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відмову у задоволенні його клопотання про витребування наведених доказів, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали у відповідній частині, судом відхиляється, оскільки в межах розгляду справи місцевим судом були відсутні обставини, які стали відомі скаржнику саме у межах розгляду справи, що стало підставою подання такого клопотання, в той час як витребувані докази, в силу положень чинного законодавства, мали бути подані ним разом із заявою про визнання його кредиторських вимог.

Тобто, зволікання заявника скористатися своїм правом та в самостійному позасудовому порядку отримати документи до дати проведення місцевим судом попереднього засідання залежало виключно від дій самого скаржника.

Отже, твердження апелянта про порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті ухвали від 25.05.2020 року в наведеній частині не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу господарського суду міста Києва в оскаржуваній ОСОБА_3 частині прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду у відповідній частині не вбачається.

Заява ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника на суму 346766,74 грн. надійшла до Господарського суду міста Києва 13.03.2020 року (11.03.2020 року згідно відмітки на конверті), тобто поза межами тридцятиденного терміну, передбаченого ст. 30 КУзПБ.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 зазначає, що 05.03.2013 року між ТОВ "Бізнес капітал" (далі - Позичальник) та ПАТ "Фортуна Банк" (далі - Заставодержатель) укладено кредитний договір №04КР/24/1534/ІОР (далі - Кредитний договір) на суму в межах максимального кредитного ліміту кредитної заборгованості - 2 600 000,00 дол. США.

Відповідно до умов Кредитного договору кредит мав бути повернутий до 21.09.2016 року, або в інший строк, який буде передбачений у додаткових угодах до Кредитного договору.

03.04.2015 року між ОСОБА_2 (вкладник за договором) та ПАТ "Фортуна Банк" був укладений договір банківського вкладу № FI/01/2mU/2875 (далі - Депозитний договір).

13.09.2016 року між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_2 укладено договір застави майнового права № 043Т/24/1534/ІОР (далі - Договір застави).

Відповідно до п. 1.1. Договору застави Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає в заставу майнові права, які є у Заставодавця на дату укладання договору, та які виникнуть у майбутньому, а саме: право вимоги грошових коштів (суми вкладу з можливим поповненням та процентів) та розпорядження рахунками за договорами банківського вкладу, які укладено з ПАТ "Фортуна Банк" та які визначені в додатку № 1 до Договору застави (далі також - «Предмет застави»).

Договір застави укладений у забезпечення виконання Позичальником (ТОВ "Бізнес капітал") зобов`язань за Кредитним договором, а саме: повернення суми кредиту, сплати процентів за Кредитним договором, можливих штрафних санкцій, а також можливих збитків, витрат завданих простроченням виконання зобов`язань за Договором застави та Кредитним договором.

Положеннями Договору застави передбачено, що вартість Предмету застави складає заставну вартість Предмету застави, що визначена у Додатку №1 до Договору застави.

Пунктом 2.1. Договору застави встановлено, що зобов`язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо сума кредиту повернена, проценти за користування кредитними коштами сплачені, інші платежі, витрати та можливі штрафні санкції, пов`язані з виконанням зобов`язань за Кредитним договором відшкодовані у повному обсязі.

Згідно з Додатком № 1 до Договору застави Предмет застави складається з грошових коштів, які обліковуються на двох рахунках, відкритих на підставі Договору банківського вкладу №FI/01/2mU/2875 від 03.04.2015 року, а саме: рахунок № НОМЕР_3 - 12 901,34 дол. США, а також проценти по вкладу у розмірі 692,31 дол. США.

Звернення стягнення на Предмет застави здійснюється: (1) за рішенням суду; (2) в порядку позасудового врегулювання (п. 5.1 Договору застави).

Звернення стягнення на Предмет застави в порядку позасудового врегулювання здійснюється шляхом договірного списання коштів або в порядку відступлення прав вимоги на Предмет застави (п. 5.2 Договору застави).

Заставодавець, на підставі договору уступки, передає (відступає) належні йому та заставлені права вимоги за Предметом застави на користь Заставодержателя під відкладальною умовою, яка полягає у тому, що Позичальник не виконає (не повністю виконає) зобов`язання за Кредитним договором (повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, інших платежів, витрат та можливих штрафних санкцій) та/або у разі невиконання Заставодавцем Договору застави (абз. 2 п. 5.2. Договору застави).

Пунктом 5.3. Договору застави передбачено, що в разі звернення стягнення на Предмет застави, Заставодавець набуває право вимоги до Позичальника в розмірі фактичної суми направленої на погашення боргу Позичальника.

Разом з підписанням Договору застави на виконання п. 5.2. Договору застави між ОСОБА_2 та ПАТ "Фортуна Банк" був укладений договір відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року (далі - Договір відступлення). Згідно з цим договором Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає права вимоги на отримання у власність грошових коштів та розпорядження рахункам, на суми та за депозитними договорами, які зазначені у Додатку № 1 до Договору відступлення (Предмет застави).

Водночас, між ОСОБА_5 , як поручителем, та ОСОБА_2 , як кредитором, був укладений Договір поруки від 13.09.2016 року (далі - Договір поруки), відповідно до якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором за виконання обов`язків ТОВ "Бізнес капітал" за визначеними в договорі зобов`язаннями.

Під зобов`язаннями розуміються зобов`язання Боржника щодо сплати суми боргу, яка виникла в результаті звернення стягнення на Предмет застави за Договором відступлення, укладений на виконання Договору застави між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_2 .

Пунктом 3.1. Договору поруки передбачено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором становить загальну суму у розмірі 13 593,65 дол. США.

Заявник зазначає, що оскільки на момент укладання Договору застави між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_2 сума заборгованості за Кредитним договором не була повернута ТОВ "Бізнес капітал" у встановлений Кредитним договором строк, ПАТ "Фортуна Банк", як Заставодержатель, набуло право звернення стягнення на Предмет застави і здійснило звернення стягнення на нього шляхом укладання Договору відступлення. Натомість ОСОБА_2 , як Заставодавець, набув право вимоги до Позичальника у розмірі Предмета застави.

Умовами Договору поруки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання Боржником обов`язків щодо сплати Кредитору боргу, Кредитор має право звернутися з вимогою про виконання зобов`язань як до Боржника так і до Поручителя.

Окрім цього, Договором поруки передбачений графік повернення Поручителем заборгованості.

За твердженнями ОСОБА_2 , Поручитель свої зобов`язання за укладеним Договором поруки належним чином не виконував, графіку повернення заборгованості не притримувався і жодних платежів у відповідності до встановленого графіку не здійснював.

Беручи до уваги вказане, 16.10.2018 року ОСОБА_2 на адресу Поручителя була надіслана вимога з проханням виконати свої зобов`язання за Договором поруки і сплатити суму у розмірі 2039,05 дол. США у десятиденний строк з дня отримання.

Факт отримання Поручителем такої вимоги підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого вимога була отримана 19.10.2018 року.

Оскільки ОСОБА_5 не вчинив заходів, спрямованих на виконання зобов`язань, та дій з погашення простроченої заборгованості ані повністю, ані частково, ОСОБА_2 звернувся до суду із даною заявою про визнання його кредитором ОСОБА_5 .

За наслідками розгляду вказаних вимог місцевий господарський суд оскаржуваною ухвалою відмовив ОСОБА_2 у визнанні кредитором на суму 346766,74 грн. з огляду на недоведеність таких вимог належними та допустимими доказами.

Досліджуючи заяву ОСОБА_2 та додані до неї докази, судова колегія зазначає наступне.

Частинами 1-2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частинами 1-2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позаяк, умовами договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Дослідивши зміст укладеного Договору поруки від 13.09.2016 року, суд першої інстанції правомірно зазначив, що ОСОБА_5 поручився перед ОСОБА_2 за виконання зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал" щодо сплати суми боргу, яка виникла в результаті звернення стягнення на предмет застави, щодо погашення ОСОБА_2 боргу ТОВ "Бізнес капітал" за кредитним договором № 04КР/24/1534/ЮР від 05.03.2013 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність у ОСОБА_2 права вимагати від ОСОБА_5 сплати грошових коштів згідно договору поруки, оскільки заявником належними та допустимими доказами не доведено факт невиконання ТОВ "Бізнес капітал" своїх зобов`язань за Кредитним договором, що зумовило звернення стягнення ПАТ "Фортуна Банк" на предмет застави, не надано доказів звернення ПАТ "Фортуна Банк" до ОСОБА_2 із вимогою щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, також не надано доказів щодо розміру невиконаного зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал".

ОСОБА_2 не надано суду доказів укладення Договору банківського вкладу від 03.04.2015 року та доказів на підтвердження факту перерахування грошових коштів на депозитний рахунок, відкритий у ПАТ "Фортуна Банк".

При цьому, господарським судом обґрунтовано зауважено, що сама по собі наявність Договору про відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року не є достатнім доказом звернення стягнення за Договором застави від 13.09.2016 року, оскільки договір відступлення укладений із відкладальною умовою (п.1.2), настання якої ОСОБА_2 не доведено, а факт направлення 16.10.2018 року ОСОБА_2 вимоги до ОСОБА_5 , як поручителя, щодо виконання зобов`язань за договором поруки, не доводить факт настання відкладальної умови за Договором про відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року, як істотного елементу.

Окрім наведеного, під час розгляду заяви ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції також враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 року у справі №01/1494(14-01/1494) стосовно порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та стосовно ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство.

Так, згідно наведеної постанови, на підставі аналізу законодавства про банкрутство, яким керується суд на стадії попереднього засідання під час розгляду кредиторських вимог, у сукупності з положеннями процесуального закону щодо диспозитивності у господарському процесі, щодо прав та обов`язків кредитора як сторони у справі про банкрутство, щодо порядку доведення стороною даних, вказаних в обґрунтування своїх вимог і заперечень, щодо порядку надання доказів у справі, а також з урахуванням численної практики Верховного Суду з даного питання, судом касаційної інстанції зроблено наступні висновки:

- заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- проте, обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18);

- відтак, завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, та/або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанови Верховного Суду: від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);

- отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17);

- ухвала, прийнята за результатами попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів; для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня) (постанови: від 18.04.2019 у справі № 914/1126/14, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17);

- метою апеляційного суду є перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно (постанова Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/116/18).

Так, предметом розгляду у цьому судовому провадженні є грошові вимоги ОСОБА_2 , що ґрунтуються на договорі поруки від 13.09.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_5 зобов`язується перед ОСОБА_2 за виконання обов`язків ТОВ "Бізнес капітал" за визначеними в договорі зобов`язаннями.

На підтвердження заявлених грошових вимог кредитором було подано низку документів у копіях, зокрема, договору поруки від 13.09.2016, договору застави №043Т/24/1534/ІОР від 13.09.2016 року, договору відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року, вимоги про виконання зобов`язань за договором поруки, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

В розумінні положень ГПК України подані ОСОБА_2 документи є доказами, на підставі яких суди встановлюють обставини, що входять до предмета доказування у справі.

З цього приводу слід зазначити, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.

Саме на цьому принципі акцентувала увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 814/803/17.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК України полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №910/21939/15 та від 11.07.2019 у справі №904/2394/18 наведено правовий висновок, відповідно до якого на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них.

Особливістю провадження у справах про банкрутство є те, що в межах цього провадження суди розглядають багато різних спорів, щодо яких законодавцем визначено окремі процедури та особливості їх розгляду в межах єдиної процедури банкрутства. Одним з різновидів таких спорів є розгляд спірних вимог конкурсного кредитора, який оспорюється боржником або іншим кредитором боржника. Відтак, при розгляді спірних вимог кредиторів суди повинні керуватися спеціальними нормами законодавства про банкрутство, які визначають обов`язки конкретного кредитора щодо доказування розміру кредиторських вимог, визначають обсяг доказування, предмет доказування спірних кредиторських вимог, право суду відмовити у визнанні спірних вимог внаслідок неподання заявником документів, що їх підтверджують.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.

Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог.

Отже, за своєю правовою природою такий предмет спору не є тотожним спору про право, який розглядається у позовному провадженні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 у справі №911/2498/18.

Крім того, правового висновку про обґрунтованість відмови судів у визнанні грошових вимог кредитора-заявника внаслідок неподання таким кредитором належних та достатніх документальних доказів у справу про банкрутство при поданні заяви конкурсним кредитором суди дійшли у справах №910/21939/15 (постанова Верховного Суду 23.04.2019) та №904/2104/19 (постанова Верховного Суду 28.07.2020). Така практика є сталою судовою практикою як при застосуванні статті 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", так при застосуванні статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Враховуючи вищевикладене, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині розгляду вимог ОСОБА_2 , дослідивши заяву кредитора на підставі наданих останнім та наявних у справі доказів, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_2 кредитором боржника з огляду на недоведеність таких вимог належними та допустимими доказами.

Разом з тим, відповідні документи, про відсутність яких було зазначено місцевим господарським судом, та які, на думку скаржника, підтверджують його вимоги до боржника, були надані апелянтом лише 27.08.2020 року в суді апеляційної інстанції разом із клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи.

Як зазначає скаржник у поданому клопотанні, 20.08.2020 року ОСОБА_2 були отримані оригінали двох меморіальних ордерів від 15.09.2016 року:

- на суму 12901,34 дол. США - розмір вкладу;

- на суму 692,45 дол. США - проценти по вкладу.

За твердженням скаржника, вказані меморіальні ордери підтверджують факт перерахування коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору №04КР/24/1534/ІОР від 05.03.2013 року, а відтак і розмір невиконаного зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал" та наявність у ОСОБА_2 права вимоги до ОСОБА_5 сплати заборгованості відповідно до Договору поруки від 13.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Разом з меморіальними ордерами ОСОБА_2 отримав також повідомлення ПАТ "Фортуна Банк" до ТОВ "Бізнес капітал" та ОСОБА_2 про порушення зобов`язань від 14.09.2016 року, яким підтверджується факт того, що ПАТ "Фортуна Банк" звертався до ОСОБА_2 з вимогою про виконання зобов`язання за кредитним договором №04КР/24/1534/ІОР.

У вказаному повідомленні зазначено, що у разі не сплати боргу в день отримання цього листа банк зверне стягнення на предмет застави в позасудовому порядку та здійснить договірне списання коштів з рахунку Заставодавця та направить кошти на погашення боргу Позичальника.

При цьому, з меморіальних ордерів вбачається, що ПАТ "Фортуна Банк" здійснило договірне списання коштів з рахунку ОСОБА_2 в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору №04КР/24/1534/ІОР від 05.03.2013 року.

Беручи до уваги наведені вище обставини щодо обов`язку доведення належними доказами своїх кредиторських вимог, а також сталу судову практику щодо розгляду грошових вимог конкурсних кредиторів, колегія суддів вважає, що прийняття та розгляд додаткових доказів у підтвердження обґрунтованості грошових вимог конкурсних кредиторів на стадії апеляційного перегляду справи в порядку ст. 269 ГПК України має бути здійснено з дотримання принципу диспозитивності.

Так, згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи наведеної норми передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постановах від 18.06.2020 року у справі №909/965/16, від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі №5011-15/10488-2012, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - заявника кредиторських вимог).

Так, у якості неможливості подати відповідні докази суду першої інстанції до дати проведення попереднього засідання, скаржником у клопотанні зазначено неможливість їх отримання з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як зазначає скаржник, вказані документи станом на дату звернення з грошовими вимогами до боржника, знаходились у Лондоні, Великобританія, де син апелянта - ОСОБА_3 має вид на проживання.

Разом з тим, 11.03.2020 року Всесвітня організація охорони здоров`я розмістила на офіційному сайту публікацію, в якій спалах коронавірусної хвороби офіційно було визнано пандемією, у зв`язку з чим іноземними країнами, зокрема, Великобританією, запроваджувались карантинні заходи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами установлено з 12.03.2020 року на усій території України карантин.

Таким чином, за твердженням скаржника, оскільки на період карантину пасажирське авіасполучення було повністю припинено, ОСОБА_3 не мав змоги прибути до України та передати необхідні документи ОСОБА_2 .

Однак, судова колегія не вбачає в даному випадку виняткових обставин, з яким законодавство пов`язує можливість прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено апеляційним судом, провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_5 відкрито судом 09.12.2019 року.

Із заявою про визнання своїх кредиторських вимог до боржника ОСОБА_3 звернувся 11.03.2020 року.

Попереднє засідання з розгляду грошових вимог до боржника проведено господарським судом міста Києва 25.05.2020 року.

Разом з тим, скаржником не надано жодних доказів на підтвердження неможливості подання вказаних документів, за наявності відповідного обов`язку, разом із заявою з кредиторськими вимогами.

Більш того, введення карантину на всій території України, припинення пасажирського авіасполучення та неможливість особистого прибуття ОСОБА_3 до України з метою передачі скаржнику документів не є тією поважною причиною та винятковою обставиною неможливості подання суду доказів з 11.03.2020 року по 25.05.2020 року.

Тобто, ОСОБА_3 , як син скаржника, не був позбавлений можливості до 25.05.2020 року направити на електронну адресу ОСОБА_2 відповідні докази засобами електронного зв`язку, звичайною поштою або службою кур`єрської доставки, а скаржник, як особа, яка звернулась із кредиторською заявою, - отримати відповідні документи для подання до суду. Проте своїм правом не скористався.

При цьому, представник скаржника, приймаючи участь у судових засіданнях місцевого господарського суду 29.04.2020 року, 13.05.2020 року та 25.05.2020 року не повідомляв суд про знаходження цих доказів у Лондоні і неможливість їх подання з огляду на введений карантин, а також не заявляв клопотань про відкладення розгляду справи з цих підстав, як і не довів суду неможливість отримання таких доказів безпосередньо від ОСОБА_3 вищенаведеними засобами зв`язку.

Виявлення ОСОБА_3 відповідних документів та їх направлення кур`єрською службою доставки лише 19.08.2020 року та отримання скаржником 20.08.2020 року, тобто вже після проведення судового засідання місцевого господарського суду, залежало виключно від волевиявлення скаржника та його сина ОСОБА_3 , тобто мало суб`єктивний характер.

Таким чином, у поданому клопотанні скаржником не наведено достатнього та належного обґрунтування існування винятковості випадку, з яким пов`язано прийняття під час апеляційного провадження додаткових доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, на переконання колегії суддів, прийняття та дослідження в якості доказів означених вище документів судом апеляційної інстанції у справі про банкрутство під час розгляду грошових вимог ОСОБА_2 порушує принцип диспозитивності.

За таких обставин, оскільки в порушення свого обов`язку апелянтом не надано таких доказів як до заяви з кредиторськими вимогами, так і до дня проведення судом попереднього засідання, на час розгляду справи в суді першої інстанції вказані докази в матеріалах справи були відсутні і місцевий господарський суд не мав можливості їх дослідити, а скаржником, в свою чергу, не обґрунтовано об`єктивними причинами неможливість їх подання до суду першої інстанції, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх прийняття до уваги у якості належних доказів на підтвердження викладених у апеляційній скарзі обставин під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відмову у задоволенні його клопотання про витребування наведених доказів, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали у відповідній частині, судом відхиляється, оскільки в межах розгляду справи місцевим судом були відсутні обставини, які стали відомі скаржнику саме у межах розгляду справи, що стало підставою подання такого клопотання, в той час як витребувані докази, в силу положень чинного законодавства, мали бути подані ним разом із заявою про визнання його кредиторських вимог.

Тобто, зволікання заявника скористатися своїм правом та в самостійному позасудовому порядку отримати документи до дати проведення місцевим судом попереднього засідання залежало виключно від дій самого скаржника.

Отже, твердження апелянта про порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті ухвали від 25.05.2020 року в наведеній частині не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу господарського суду міста Києва в оскаржуваній ОСОБА_2 частині прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду у відповідній частині не вбачається.

Заява ОСОБА_4 з грошовими вимогами до боржника на суму 14208106,64 грн. надійшла до Господарського суду міста Києва 13.03.2020 року (11.03.2020 року згідно відмітки на конверті), тобто поза межами тридцятиденного терміну, передбаченого ст. 30 КУзПБ.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 зазначає, що 05.03.2013 року між ТОВ "Бізнес капітал" (далі - Позичальник) та ПАТ "Фортуна Банк" (далі - Заставодержатель) укладено кредитний договір №04КР/24/1534/ІОР (далі - Кредитний договір) на суму в межах максимального кредитного ліміту кредитної заборгованості - 2 600 000,00 дол. США.

Відповідно до умов Кредитного договору кредит мав бути повернутий до 21.09.2016 року, або в інший строк, який буде передбачений у додаткових угодах до Кредитного договору.

16.06.2015 року між ОСОБА_4 (вкладник за договором ) та ПАТ "Фортуна Банк" був укладений договір банківського вкладу № FI/01/3yU/4 (далі - Депозитний договір). Відповідно до умов вказаного правочину банк відкриває два депозитні рахунки, а ОСОБА_3 не пізніше 16.06.2015 року надає банку грошові кошти у сумі 571 542,00 дол. США шляхом зарахування 75 % суми цього вкладу на перший депозитний рахунок та 25 % суми цього вкладу на другий депозитний рахунок.

13.09.2016 року між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_4 укладено договір застави майнового права № 043Т/24/1534/ІОР (далі - Договір застави).

Відповідно до п. 1.1. Договору застави Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає в заставу майнові права, які є у Заставодавця на дату укладання договору, та які виникнуть у майбутньому, а саме: право вимоги грошових коштів (суми вкладу з можливим поповненням та процентів) та розпорядження рахунками за договорами банківського вкладу, які укладено з ПАТ "Фортуна Банк" та які визначені в додатку № 1 до Договору застави (далі також - «Предмет застави»).

Договір застави укладений у забезпечення виконання Позичальником (ТОВ "Бізнес капітал") зобов`язань за Кредитним договором, а саме: повернення суми кредиту, сплати процентів за Кредитним договором, можливих штрафних санкцій, а також можливих збитків, витрат завданих простроченням виконання зобов`язань за Договором застави та Кредитним договором.

Положеннями Договору застави передбачено, що вартість Предмету застави складає заставну вартість Предмету застави, що визначена у Додатку №1 до Договору застави.

Пунктом 2.1. Договору застави встановлено, що зобов`язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо сума кредиту повернена, проценти за користування кредитними коштами сплачені, інші платежі, витрати та можливі штрафні санкції, пов`язані з виконанням зобов`язань за Кредитним договором відшкодовані у повному обсязі.

Згідно з Додатком № 1 до Договору застави Предмет застави складається з грошових коштів, які обліковуються на двох рахунках, відкритих на підставі Договору банківського вкладу № FI/01/3yU/4 від 16.06.2015 року, а саме: рахунок № НОМЕР_1 - 433 626,42 дол. США, а також проценти по вкладу у розмірі 6648,55 дол. США; рахунок № НОМЕР_2 - 114 308,40 дол. США, а також проценти по вкладу у розмірі 1 942,78 дол. США.

Звернення стягнення на Предмет застави здійснюється: (1) за рішенням суду; (2) в порядку позасудового врегулювання (п. 5.1 Договору застави).

Звернення стягнення на Предмет застави в порядку позасудового врегулювання здійснюється шляхом договірного списання коштів або в порядку відступлення прав вимоги на Предмет застави (п. 5.2 Договору застави).

Заставодавець, на підставі договору уступки, передає (відступає) належні йому та заставлені права вимоги за Предметом застави на користь Заставодержателя під відкладальною умовою, яка полягає у тому, що Позичальник не виконає (не повністю виконає) зобов`язання за Кредитним договором (повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, інших платежів, витрат та можливих штрафних санкцій) та/або у разі невиконання Заставодавцем Договору застави (абз. 2 п. 5.2. Договору застави).

Пунктом 5.3. Договору застави передбачено, що в разі звернення стягнення на Предмет застави, Заставодавець набуває право вимоги до Позичальника в розмірі фактичної суми направленої на погашення боргу Позичальника.

Разом з підписанням Договору застави на виконання п. 5.2. Договору застави між ОСОБА_4 та ПАТ "Фортуна Банк" був укладений договір відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року (далі - Договір відступлення). Згідно з цим договором Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає права вимоги на отримання у власність грошових коштів та розпорядження рахункам, на суми та за депозитними договорами, які зазначені у Додатку № 1 до Договору відступлення (Предмет застави).

Водночас, між ОСОБА_5 , як поручителем, та ОСОБА_4 , як кредитором, був укладений Договір поруки від 13.09.2016 року (далі - Договір поруки), відповідно до якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором за виконання обов`язків ТОВ "Бізнес капітал" за визначеними в договорі зобов`язаннями.

Під зобов`язаннями розуміються зобов`язання Боржника щодо сплати суми боргу, яка виникла в результаті звернення стягнення на Предмет застави за Договором відступлення, укладений на виконання Договору застави між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_4 .

Пунктом 3.1. Договору поруки передбачено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором становить загальну суму у розмірі 556 526,15 дол. США.

Заявник зазначає, що оскільки на момент укладання Договору застави між ПАТ "Фортуна Банк" та ОСОБА_4 сума заборгованості за Кредитним договором не була повернута ТОВ "Бізнес капітал" у встановлений Кредитним договором строк, ПАТ "Фортуна Банк", як Заставодержатель, набуло право звернення стягнення на Предмет застави і здійснило звернення стягнення на нього шляхом укладання Договору відступлення. Натомість ОСОБА_4 , як Заставодавець, набула право вимоги до Позичальника у розмірі Предмета застави.

Умовами Договору поруки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання Боржником обов`язків щодо сплати Кредитору боргу, Кредитор має право звернутися з вимогою про виконання зобов`язань як до Боржника так і до Поручителя.

Окрім цього, Договором поруки передбачений графік повернення Поручителем заборгованості.

За твердженнями ОСОБА_4 , Поручитель свої зобов`язання за укладеним Договором поруки належним чином не виконував, графіку повернення заборгованості не притримувався і жодних платежів у відповідності до встановленого графіку не здійснював.

Беручи до уваги вказане, 16.10.2018 року ОСОБА_4 на адресу Поручителя була надіслана вимога з проханням виконати свої зобов`язання за Договором поруки і сплатити суму у розмірі 2 039,05 дол. США у десятиденний строк з дня отримання.

Факт отримання Поручителем такої вимоги підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого вимога була отримана 19.10.2018 року.

Оскільки ОСОБА_5 не вчинив заходів, спрямованих на виконання зобов`язань, та дій з погашення простроченої заборгованості ані повністю, ані частково, ОСОБА_4 звернувся до суду із даною заявою про визнання його кредитором ОСОБА_5 .

За наслідками розгляду вказаних вимог місцевий господарський суд оскаржуваною ухвалою відмовив ОСОБА_4 у визнанні кредитором на суму 14 208 160,64 грн. з огляду на недоведеність таких вимог належними та допустимими доказами.

Досліджуючи заяву ОСОБА_4 та додані до неї докази, судова колегія зазначає наступне.

Частинами 1-2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частинами 1-2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позаяк, умовами договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Дослідивши зміст укладеного Договору поруки від 13.09.2016 року, суд першої інстанції правомірно зазначив, що ОСОБА_5 поручився перед ОСОБА_4 за виконання зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал" щодо сплати суми боргу, яка виникла в результаті звернення стягнення на предмет застави, щодо погашення ОСОБА_4 боргу ТОВ "Бізнес капітал" за кредитним договором № 04КР/24/1534/ЮР від 05.03.2013 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність у ОСОБА_4 права вимагати від ОСОБА_5 сплати грошових коштів згідно договору поруки, оскільки заявником належними та допустимими доказами не доведено факт невиконання ТОВ "Бізнес капітал" своїх зобов`язань за Кредитним договором, що зумовило звернення стягнення ПАТ "Фортуна Банк" на предмет застави, не надано доказів звернення ПАТ "Фортуна Банк" до ОСОБА_4 із вимогою щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, також не надано доказів щодо розміру невиконаного зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал".

При цьому, господарським судом обґрунтовано зауважено, що сама по собі наявність Договору про відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року не є достатнім доказом звернення стягнення за Договором застави від 13.09.2016 року, оскільки договір відступлення укладений із відкладальною умовою (п.1.2), настання якої ОСОБА_4 не доведено, а факт направлення 16.10.2018 року ОСОБА_4 вимоги до ОСОБА_5 , як поручителя, щодо виконання зобов`язань за договором поруки, не доводить факт настання відкладальної умови за Договором про відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року, як істотного елементу.

Окрім наведеного, під час розгляду заяви ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції також враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 року у справі №01/1494(14-01/1494) стосовно порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та стосовно ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство.

Так, згідно наведеної постанови, на підставі аналізу законодавства про банкрутство, яким керується суд на стадії попереднього засідання під час розгляду кредиторських вимог, у сукупності з положеннями процесуального закону щодо диспозитивності у господарському процесі, щодо прав та обов`язків кредитора як сторони у справі про банкрутство, щодо порядку доведення стороною даних, вказаних в обґрунтування своїх вимог і заперечень, щодо порядку надання доказів у справі, а також з урахуванням численної практики Верховного Суду з даного питання, судом касаційної інстанції зроблено наступні висновки:

- заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- проте, обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18);

- відтак, завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, та/або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанови Верховного Суду: від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);

- отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду: від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17);

- ухвала, прийнята за результатами попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів; для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня) (постанови: від 18.04.2019 у справі № 914/1126/14, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17);

- метою апеляційного суду є перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно (постанова Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/116/18).

Так, предметом розгляду у цьому судовому провадженні є грошові вимоги ОСОБА_4 , що ґрунтуються на договорі поруки від 13.09.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_5 зобов`язується перед ОСОБА_4 за виконання обов`язків ТОВ "Бізнес капітал" за визначеними в договорі зобов`язаннями.

На підтвердження заявлених грошових вимог кредитором було подано низку документів у копіях, зокрема, договору поруки від 13.09.2016, договору застави №043Т/24/1534/ІОР від 13.09.2016 року, договору відступлення прав вимоги від 13.09.2016 року, вимоги про виконання зобов`язань за договором поруки, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, договору банківського вкладу №FI/01/3yU/4 від 16.06.2015 року, виписки з рахунку №2635 2 50001/FІ/01/3yU/4 від 16.06.2015 року.

В розумінні положень ГПК України подані ОСОБА_4 документи є доказами, на підставі яких суди встановлюють обставини, що входять до предмета доказування у справі.

З цього приводу слід зазначити, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.

Саме на цьому принципі акцентувала увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 814/803/17.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК України полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №910/21939/15 та від 11.07.2019 у справі №904/2394/18 наведено правовий висновок, відповідно до якого на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них.

Особливістю провадження у справах про банкрутство є те, що в межах цього провадження суди розглядають багато різних спорів, щодо яких законодавцем визначено окремі процедури та особливості їх розгляду в межах єдиної процедури банкрутства. Одним з різновидів таких спорів є розгляд спірних вимог конкурсного кредитора, який оспорюється боржником або іншим кредитором боржника. Відтак, при розгляді спірних вимог кредиторів суди повинні керуватися спеціальними нормами законодавства про банкрутство, які визначають обов`язки конкретного кредитора щодо доказування розміру кредиторських вимог, визначають обсяг доказування, предмет доказування спірних кредиторських вимог, право суду відмовити у визнанні спірних вимог внаслідок неподання заявником документів, що їх підтверджують.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.

Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог.

Отже, за своєю правовою природою такий предмет спору не є тотожним спору про право, який розглядається у позовному провадженні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 у справі №911/2498/18.

Крім того, правового висновку про обґрунтованість відмови судів у визнанні грошових вимог кредитора-заявника внаслідок неподання таким кредитором належних та достатніх документальних доказів у справу про банкрутство при поданні заяви конкурсним кредитором суди дійшли у справах №910/21939/15 (постанова Верховного Суду 23.04.2019) та №904/2104/19 (постанова Верховного Суду 28.07.2020). Така практика є сталою судовою практикою як при застосуванні статті 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", так при застосуванні статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Враховуючи вищевикладене, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині розгляду вимог ОСОБА_4 , дослідивши заяву кредитора на підставі наданих останнім та наявних у справі доказів, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_4 кредитором боржника з огляду на недоведеність таких вимог належними та допустимими доказами.

Разом з тим, відповідні документи, про відсутність яких було зазначено місцевим господарським судом, та які, на думку скаржника, підтверджують його вимоги до боржника, були надані апелянтом лише 27.08.2020 року в суді апеляційної інстанції разом із клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи.

Як зазначає скаржник у поданому клопотанні, 20.08.2020 року ОСОБА_4 були отримані оригінали чотирьох меморіальних ордерів від 15.09.2016 року:

- на суму 114308,40 дол. США та на суму 433 626,42 дол. США - розмір вкладу;

- на суму 6653,37 дол. США та 1944,06 дол. США - проценти по вкладу.

За твердженням скаржника, вказані меморіальні ордери підтверджують факт перерахування коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору №04КР/24/1534/ІОР від 05.03.2013 року, а відтак і розмір невиконаного зобов`язання ТОВ "Бізнес капітал" та наявність у ОСОБА_4 права вимоги до ОСОБА_5 сплати заборгованості відповідно до Договору поруки від 13.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Разом з меморіальними ордерами ОСОБА_4 отримала також повідомлення ПАТ "Фортуна Банк" до ТОВ "Бізнес капітал" та ОСОБА_4 про порушення зобов`язань від 14.09.2016 року, яким підтверджується факт того, що ПАТ "Фортуна Банк" звертався до ОСОБА_4 з вимогою про виконання зобов`язання за кредитним договором №04КР/24/1534/ІОР.

У вказаному повідомленні зазначено, що у разі не сплати боргу в день отримання цього листа банк зверне стягнення на предмет застави в позасудовому порядку та здійснить договірне списання коштів з рахунку Заставодавця та направить кошти на погашення боргу Позичальника.

При цьому, з меморіальних ордерів вбачається, що ПАТ "Фортуна Банк" здійснило договірне списання коштів з рахунку ОСОБА_4 в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору №04КР/24/1534/ІОР від 05.03.2013 року.

Беручи до уваги наведені вище обставини щодо обов`язку доведення належними доказами своїх кредиторських вимог, а також сталу судову практику щодо розгляду грошових вимог конкурсних кредиторів, колегія суддів вважає, що прийняття та розгляд додаткових доказів у підтвердження обґрунтованості грошових вимог конкурсних кредиторів на стадії апеляційного перегляду справи в порядку ст. 269 ГПК України має бути здійснено з дотримання принципу диспозитивності.

Так, згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи наведеної норми передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постановах від 18.06.2020 року у справі №909/965/16, від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі №5011-15/10488-2012, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - заявника кредиторських вимог).

Так, у якості неможливості подати відповідні докази суду першої інстанції до дати проведення попереднього засідання, скаржником у клопотанні зазначено неможливість їх отримання з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як зазначає скаржник, вказані документи станом на дату звернення з грошовими вимогами до боржника, знаходились у Лондоні, Великобританія, де син апелянта - ОСОБА_3 має вид на проживання.

Разом з тим, 11.03.2020 року Всесвітня організація охорони здоров`я розмістила на офіційному сайту публікацію, в якій спалах коронавірусної хвороби офіційно було визнано пандемією, у зв`язку з чим іноземними країнами, зокрема, Великобританією, запроваджувались карантинні заходи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами установлено з 12.03.2020 року на усій території України карантин.

Таким чином, за твердженням скаржника, оскільки на період карантину пасажирське авіасполучення було повністю припинено, ОСОБА_3 не мав змоги прибути до України та передати необхідні документи ОСОБА_4 .

Однак, судова колегія не вбачає в даному випадку виняткових обставин, з яким законодавство пов`язує можливість прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено апеляційним судом, провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_5 відкрито судом 09.12.2019 року.

Із заявою про визнання своїх кредиторських вимог до боржника ОСОБА_3 звернувся 11.03.2020 року.

Попереднє засідання з розгляду грошових вимог до боржника проведено господарським судом міста Києва 25.05.2020 року.

Разом з тим, скаржником не надано жодних доказів на підтвердження неможливості подання вказаних документів, за наявності відповідного обов`язку, разом із заявою з кредиторськими вимогами.

Більш того, введення карантину на всій території України, припинення пасажирського авіасполучення та неможливість особистого прибуття ОСОБА_3 до України з метою передачі скаржнику документів не є тією поважною причиною та винятковою обставиною неможливості подання суду доказів з 11.03.2020 року по 25.05.2020 року.

Тобто, ОСОБА_3 , як син скаржника, не був позбавлений можливості до 25.05.2020 року направити на електронну адресу ОСОБА_4 відповідні докази засобами електронного зв`язку, звичайною поштою або службою кур`єрської доставки, а скаржник, як особа, яка звернулась із кредиторською заявою, - отримати відповідні документи для подання до суду. Проте своїм правом не скористався.

При цьому, представник скаржника, приймаючи участь у судових засіданнях місцевого господарського суду 29.04.2020 року, 13.05.2020 року та 25.05.2020 року не повідомляв суд про знаходження цих доказів у Лондоні і неможливість їх подання з огляду на введений карантин, а також не заявляв клопотань про відкладення розгляду справи з цих підстав, як і не довів суду неможливість отримання таких доказів безпосередньо від ОСОБА_3 вищенаведеними засобами зв`язку.

Виявлення ОСОБА_3 відповідних документів та їх направлення кур`єрською службою доставки лише 19.08.2020 року та отримання скаржником 20.08.2020 року, тобто вже після проведення судового засідання місцевого господарського суду, залежало виключно від волевиявлення скаржника та його сина ОСОБА_3 , тобто мало суб`єктивний характер.

Таким чином, у поданому клопотанні скаржником не наведено достатнього та належного обґрунтування існування винятковості випадку, з яким пов`язано прийняття під час апеляційного провадження додаткових доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, на переконання колегії суддів, прийняття та дослідження в якості доказів означених вище документів судом апеляційної інстанції у справі про банкрутство під час розгляду грошових вимог ОСОБА_4 порушує принцип диспозитивності.

За таких обставин, оскільки в порушення свого обов`язку апелянтом не надано таких доказів як до заяви з кредиторськими вимогами, так і до дня проведення судом попереднього засідання, на час розгляду справи в суді першої інстанції вказані докази в матеріалах справи були відсутні і місцевий господарський суд не мав можливості їх дослідити, а скаржником, в свою чергу, не обґрунтовано об`єктивними причинами неможливість їх подання до суду першої інстанції, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх прийняття до уваги у якості належних доказів на підтвердження викладених у апеляційній скарзі обставин під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відмову у задоволенні його клопотання про витребування наведених доказів, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали у відповідній частині, судом відхиляється, оскільки в межах розгляду справи місцевим судом були відсутні обставини, які стали відомі скаржнику саме у межах розгляду справи, що стало підставою подання такого клопотання, в той час як витребувані докази, в силу положень чинного законодавства, мали бути подані ним разом із заявою про визнання її кредиторських вимог.

Тобто, зволікання заявника скористатися своїм правом та в самостійному позасудовому порядку отримати документи до дати проведення місцевим судом попереднього засідання залежало виключно від дій самого скаржника.

Отже, твердження апелянта про порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті ухвали від 25.05.2020 року в наведеній частині не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу господарського суду міста Києва в оскаржуваній ОСОБА_4 частині прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду у відповідній частині не вбачається.

Заява ОСОБА_1 з грошовими вимогами до ОСОБА_5 надійшла до Господарського суду міста Києва 03.01.2020 року, тобто в межах тридцятиденного терміну, передбаченого ст. 30 КУзПБ.

У поданій заяві заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника на суму 116 511 218,84 грн., яка складається з боргу в розмірі 106 954 000,00 грн., 7 031 917,20 грн. інфляційних втрат за період з січня 2017 року по жовтень 2019 року та 2 525 301,64 грн. 3% річних за період з 01.01.2017 року -09.12.2019 року.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначає, що 09.09.2016 року між ним і боржником був укладений Договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_5 гроші у розмірі 109710000,00 грн., які на дату укладання зазначеного договору становили еквівалент у розмірі 4140000,00 дол. США.

Відповідно до п. 2 Договору боржник зобов`язаний повернути суму позики до 31.12.2021 року у визначеному Договором графіку.

У подальшому між сторонами був укладений Додатковий договір № 1 від 16.06.2017 року (далі - Додатковий договір) до Договору, який був укладений у зв`язку з тим, що боржник повернув кредитору частину позики, в розмірі 1881500,00 грн., що становило еквівалент 71000,00 дол. США.

Умовами Додаткового договору був переглянутий графік повернення до 31.12.2021 року суми позики, яким передбачав собою 55 частин (платежів) (55 місяців), кожен з яких мав здійснюватися до останнього дня кожного місяця. Останній платіж в рахунок погашення боргу за договором мав бути здійснений боржником 31.12.2021 року.

Натомість, боржник свої зобов`язання за укладеними договорами належним чином не виконував, графіку повернення суми позики не притримувався і повернув Кредиторові позику лише частково, сплативши 1881500,00 грн., що на момент погашення становило 71000,00 дол. США та ще 874500,00 грн., що на момент погашення становило 33000,00 дол. США.

З урахуванням цього, розмір неповернутої Боржником суми позики становить 106 954 000,00 грн.

Кредитором вживались позасудові заходи врегулювання спору, зокрема, на адресу боржника неодноразово надсилались вимоги про дострокове погашення позики за Договором, зокрема, перша вимога від 20.11.2017 року, а також повторна вимога від 06.12.2017 року.

Відповідно до зазначених вимог, кредитор вимагав від боржника достроково повернути йому всю суму позики у строк, що не перевищує 7 (сім) календарних днів з дня направлення вимог на адресу боржника.

Однак, боржником зазначені вимоги були проігноровані, жодних дій з погашення заборгованості перед кредитором вчинено не було.

Беручи до уваги надіслані кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості, а також керуючись п. 6 ч. 1 ст. 120 Кодексу України з процедур банкрутства строк виконання зобов`язань боржника перед ОСОБА_1 настав 09.12.2019 року.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 звернувся до суду із даною заявою про визнання його кредитором ОСОБА_5 , за наслідками розгляду якої оскаржуваною ухвалою суду від 25.05.2020 року визнано останнього кредитором боржника на суму 98 127 008,84 грн., з яких 4204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 98 122 804,84 грн. - вимоги другої черги задоволення, а також відмовлено ОСОБА_1 у визнанні кредитором боржника на суму 18 388 414,00 грн. (11 356 494,80 грн. боргу та 7 031 917,20 грн. інфляційних втрат).

Досліджуючи заяву ОСОБА_1 та додані до неї докази, судова колегія зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 регулюються приписами параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, за приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що даний договір, як і додатковий договір до нього, мають письмову форму, містять підписи сторін, нотаріально посвідчені та зареєстровані у відповідному реєстрі.

При цьому, суд відзначає, що укладений вказаними фізичними особами договір позики містить всі істотні умови, зокрема, щодо розміру позики, умов передачі грошових коштів та строків повернення позики.

Більш того, у додатковому договорі до Договору позики також зазначено, що факт підписання договору свідчить про отримання позичальником усієї вказаної у договорі грошової суми (позики) та про відсутність у позичальника будь-яких претензій, які б стосувались цього питання.

Таким чином, дослідивши зміст укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договору позики, беручи до уваги встановлені обставини та враховуючи договірну умову про відсутність підстав додаткового складання розписки, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про укладеність договору позики між вказаними особами.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Боржником в свою чергу, доказів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед ОСОБА_1 або спростовували доводи останнього, суду не надано, відтак суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 щодо основної суми боргу в розмірі 4036000,00 дол. США (4140000 - 104000) є обґрунтованими та документально підтвердженими.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою 03.01.2020 року, то сума кредиторських вимог у гривневому еквіваленті, розрахунок якої здійснюється за курсом НБУ станом на 03.01.2020 року (23,6862 грн. за 1 долар США), становить 95597 503,20 грн.

Разом з тим, дійшовши правомірного висновку про наявність документально підтвердженої заявником та неспростованої боржником заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 , місцевим господарським судом помилково встановлено, що укладений між сторонами договір є валютним.

Так, відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Положеннями ст. 533 ЦК України унормовано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зі змісту п. 1 Договору позики грошей від 09.09.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 позичив, в ОСОБА_5 взяв в борг гроші у сумі 109710000,00 грн., які на дату підписання даного договору еквівалентні 4140000,00 дол. США за комерційним курсом на день укладення цього договору.

Згідно обумовленого п. 2 Договору графіком повернення суми позики розмір платежів визначено у гривнях та їх еквівалент на долари США станом на дату підписання договору.

У подальшому ОСОБА_5 здійснив погашення заборгованості у гривнях у розмірі 1881 500,00 грн., що в свою чергу станом на дату повернення становило еквівалент 71000,00 дол. США, у зв`язку із чим 16.06.2017 року сторони уклали Додатковий договір № 1 до Договору, і домовились викласти п.1 Договору в новій редакції, а також встановили новий графік повернення суми позики.

При цьому, в Додатковому договорі суми платежів також встановлені у гривнях та їх еквівалент на долари США станом на дату підписання договору.

На підставі викладеного вбачається, що повернення ОСОБА_5 коштів відбувалось у гривнях, і з наданих ОСОБА_1 позики боржнику у розмірі 109 710 000,00 грн. ОСОБА_5 повернув лише 2 756 000,00 грн., отже основна заборгованість за договором позики складає 106 954 000,00 грн.

Більш того, з доданого до заяви розрахунку 3% річних, останні нараховувались на основні суми, які були визначені у договорі позики та додатковому договорі, тобто у гривнях, що також свідчить, що валютою договору позики є гривня.

Таким чином, висновок суду про те, що зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, як наслідок розмір основного боргу визначається шляхом конвертації 4 036 000,00 дол. США (з огляду на зазначений у договорі еквівалент суми позики) в гривневий еквівалент станом на дату подання відповідної заяви і становить 95 597 503,20 грн., є помилковим та не ґрунтується на матеріалах справи.

Зважаючи на викладене, грошові вимоги ОСОБА_1 щодо основної заборгованості ОСОБА_5 у розмірі 106 954 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів.

Також, ОСОБА_1 заявлено вимогу щодо визнання його вимог на суму 3% річних в загальному розмірі 2525 301,64 грн. за період з 01.01.2017 року по 09.12.2019 року.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий ОСОБА_1 розрахунок 3% річних, слід зазначити, що кредитором вірно визначено базу (суму боргу) нарахування вказаної компенсаційної втрати, визначаючи суму позики, яка підлягала повернення в кожному визначеному періоді (до 16.06.2017 та після 16.06.2017).

Разом з тим, місцевий господарський суд обґрунтовано не погодився із періодом нарахування, оскільки із наданого розрахунку вбачається, що граничною датою нарахування вказано 09.12.2019 року (шляхом зазначення кількості днів), у той час як вірною є дата 08.12.2019 року, оскільки вже з 09.12.2019 року (дата відкриття провадження у даній справі) був ведений мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії якого, зокрема, не застосовуються три проценти річних від простроченої суми (ч. 3 ст. 41 КУзПБ).

Отже, здійснивши перерахунок 3% річних із врахуванням вказаних вище умов, обґрунтованим розміром вказаної компенсаційної плати є 2891143,27 грн., однак в межах своєї заяви ОСОБА_1 було заявлено 2525301,64 грн. 3% річних, тобто в меншому розмірі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання ОСОБА_1 кредитором на суму 3% річних в заявленому розмірі, а саме в розмірі 2525 301,64 грн., оскільки суд не може виходити за межі заявлених вимог.

Посилання апелянта не те, що у відповідному розрахунку було помилково, в результаті описки, зазначено суму 3% річних у розмірі 2525301,64 грн., тобто без врахування окремих прострочених платежів за різні періоди, судом до уваги не беруться, оскільки у будь-якому випадку скаржником помилково визначено кінцеву дату нарахування 3% річних по кожному платежу, тобто не вірно визначено періоди такого нарахування.

Крім того, ОСОБА_1 заявлено до визнання суму інфляційних втрат за період січень 2017 - жовтень 2019 у розмірі 7 031 917,20 грн.

За змістом статті 1 Закону України „Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року №1282-XII індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Таким чином, дійшовши висновку про те, що валюта за договором позики виражена у гривні в прямій залежності від суми в доларах США, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав задоволення вимог ОСОБА_1 на суму інфляційних втрат в розмірі 7 031 917,20 грн.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, оскільки за наслідками перегляду заяви ОСОБА_1 в апеляційному порядку судом було встановлено, що валютою договору позики є саме гривня.

В той час як еквівалент у дол. США було визначено сторонами лише на момент підписання даного договору і повернення суми позики окремими платежами у гривнях жодним чином не перебувало в прямій залежності від такої суми в дол. США, тобто боржник повинен був повернути заявнику відповідну суму коштів, визначену договором на момент його підписання, саме у гривнях, а не її еквівалент у дол. США на момент такого повернення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що скаржник має право на заявлення та визнання його вимог в частині інфляційних втрат.

Перевіривши наданий ОСОБА_1 розрахунок інфляційних втрат, слід зазначити, що кредитором вірно визначено базу (суму боргу) нарахування вказаної компенсаційної втрати, визначаючи суму позики, яка підлягала повернення в кожному визначеному періоді (до 16.06.2017 та після 16.06.2017).

Разом з тим, судова колегія не погоджується із періодом нарахування, оскільки із наданого розрахунку вбачається, що першим днем нарахування є останнім днем сплати чергового платежу, в той час як згідно із загальних положень ЦК України правильним є період нарахування, починаючи з дня, наступного після останнього дня сплати чергового платежу.

Крім того, граничною датою нарахування по кожному з періодів вказано 09.12.2019 року, у той час як вірною є дата 08.12.2019 року, оскільки вже з 09.12.2019 року (дата відкриття провадження у даній справі) був ведений мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії якого, зокрема, не застосовується індекс інфляції (ч. 3 ст. 41 КУзПБ).

Отже, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат із врахуванням вказаних вище умов, обґрунтованим розміром вказаної компенсаційної плати є 7106106,71 грн., однак в межах поданої заяви ОСОБА_1 було заявлено 7031917,20 грн. інфляційних втрат, тобто в меншому розмірі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про визнання ОСОБА_1 кредитором на суму інфляційних втрат в заявленому розмірі, а саме в розмірі 7 031 917,20 грн., оскільки суд не може виходити за межі заявлених вимог.

Таким чином, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині розгляду вимог ОСОБА_1 до боржника, дослідивши заяву кредитора на підставі наявних у справі доказів, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вимоги вказаного кредитора - визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів боржника на загальну суму 116515422,84 грн. в наступній черговості: 4204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів та 116511218,84 грн. - вимоги другої черги задоволення, з яких 106954000,00 грн. основної заборгованості, 2525301,64 грн. 3% річних та 7 031 917,20 грн. інфляційних втрат.

Заява АТ "Укрсиббанк" з грошовими вимогами до боржника на суму 596 893 806,78 грн. надійшла до Господарського суду міста Києва 13.01.2020 року (11.01.2020 року згідно відмітки на конверті), тобто в межах тридцятиденного терміну, передбаченого ст. 30 КУзПБ.

В обґрунтування своїх вимог банк зазначає, що 04.06.2007 року між АКІБ "Укрсиббанк", правонаступником якого є АТ "Укрсиббанк", та TOB «ВК «З КОМ», яке перейменовано на ТОВ "Фактор Ексім", укладено договір про надання мультивалютної кредитної лінії №0.

Строк повернення вказаної суми кредиту встановлений терміном не пізніше 04.12.2008 року (пункт 1.2.2 основного кредитного договору), зі сплатою 10 % річних за користування кредитними коштами (пункт 1.3.1 договору).

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов`язався надати відповідачу, а відповідач - прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі кредитної лінії, встановлений в базовій валюті, що дорівнює 30 000 000,00 доларів США. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів в будь-якій валюті, що передбачена цим договором, в межах ліміту кредитної лінії.

20.07.2007 року АТ "Укрсиббанк" уклав з ТОВ "Фактор Ексім" додаткову угоду №1 до кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії, за умовами якої банком надано позичальнику кредит у формі кредитної лінії з лімітом 40 000 000,00 дол. США, у порядку та на умовах, зазначених в основному договорі.

За період з 12.06.2007 року по 02.08.2007 року позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 40 000 000,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання ТОВ "Фактор Ексім" 20.11.2008 року між ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_5 укладено договір поруки №236139, за умовами якого ОСОБА_5 поручився перед АТ "Укрсиббанк" за виконання ТОВ "Фактор Ексім" зобов`язань за договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 0.

04.12.2008 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду №5 до нього, згідно з якою змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 30.01.2009; встановлено нові відсоткові ставки за користування кредитними коштами: 15 % річних за кредитами в доларах США, 14 % річних за кредитами в українській гривні та нові ставки за користування кредитними коштами понад встановлений термін: 30% річних за кредитами в доларах США та 21 % річних за кредитами в українській гривні.

28.01.2009 року укладено додаткову угоду №6 до кредитного договору, за умовами якої позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 17.02.2009 року, а також не пізніше 06.02.2009 року сплатити банку комісію за внесення змін до кредитного договору від 04.06.2007 року у розмірі 2 000 грн.

30.01.2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду №7, згідно якої сторони погодились викласти абзац 1.2.2 кредитного договору в наступній редакції: « 1.2.2 Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 01 квітня 2009 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.9, 5.10, 7.4, 9.2 цього договору».

04.03.2009 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №236139 від 20.11.2008 року, згідно якої поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов`язання, яке забезпечується договором - 40 000 000,00 дол. США та погодив, що процентна ставка за користування кредитними коштами буде становити: 15 % річних за кредитами в доларах США, та 14 % річних за кредитами в українській гривні, якщо інша ставка не буде встановлена згідно умов кредитного договору, та погодили продовження кінцевого терміну виконання основного зобов`язання до 01.04.2009.

Оскільки умови кредитного договору не виконувались належним чином, ПАТ "Укрсиббанк" звернулось до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ "Фактор Ексім" та ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.03.2010 року у справі №757/4111/13-ц позов ПАТ "Укрсиббанк" задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ТОВ "Фактор Ексім" на користь ПАТ "Укрсиббанк" 17 942 863,15 доларів США заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14.10.2010 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 29.03.2010 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ "Укрсиббанк" заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В частині стягнення з ТОВ "Фактор Ексім" на користь ПАТ "Укрсиббанк" заборгованості за кредитним договором скасовано та закрито провадження у цій частині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.01.2011 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 29.03.2010 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14.10.2010 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.04.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29.06.2011 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_5 відмовлено, а в частині вимог до ТОВ "Фактор Ексім" провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2011 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.04.2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29.06.2011 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16.02.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25.10.2012 року позов ПАТ "Укрсиббанк" задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ "Фактор Ексім" та ОСОБА_5 на користь ПАТ "Укрсиббанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 904 092,04 доларів США, що станом на 27.10.2011 року за курсом Національного банку України становить 198 640 018,93 грн. та пеню у сумі 14 671 526,93 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ "Фактор Ексім" та ОСОБА_5 на користь ПАТ "Укрсиббанк" судові витрати у розмірі 2 853 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 16.02.2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.04.015 року позов ПАТ "Укрсиббанк" задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ "Фактор Ексім", ОСОБА_5 на користь ПАТ "Укрсиббанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 904 092,04 доларів США, що станом на 27.10.2011 року за курсом Національного банку України складає 198 640 018,93 грн. та пеню у сумі 14 671 526,93 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 18.11.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15.04.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2017 року позов ПАТ "Укрсиббанк" задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Фактор Ексім" на користь ПАТ "Укрсиббанк" заборгованість за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії у розмірі 24 904 092,04 доларів США, що еквівалентно 198 640 018, 93 грн., та 14 671 526 грн. 93 коп. пені. У задоволенні решти позову ПАТ "Укрсиббанк" відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 14.03.2018 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ "Укрсиббанк" до ТОВ "Фактор Ексім" про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ "Укрсиббанк" до ТОВ "Фактор Ексім" про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.08.2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.

Скасовуючи рішення районного суду та закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ "Укрсиббанк" до ТОВ "Фактор Ексім" про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходив із того, що спірні правовідносини виникли між юридичними особами, одна з яких визнана банкрутом, а тому вимога щодо стягнення заборгованості з ТОВ "Фактор Ексім" не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до господарського судочинства.

Щодо відмови у задоволенні позову банка до поручителя ОСОБА_5 , то суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки порука ОСОБА_5 припинена внаслідок збільшення без його згоди обсягу відповідальності відповідно до частини першої статті 559 ЦК України. При цьому підписання ОСОБА_5 04.03.2009 року додаткової угоди до договору поруки правового значення не має, так як обсяг відповідальності поручителя збільшено 04.12.2008 року без його згоди, а тому саме з цього часу порука припинена.

За наслідками касаційного провадження, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду ухвалено постанову від 17.02.2020, якою постанову Апеляційного суду міста Києва від 14.03.2018 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_5 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Посилаючись на вищевикладені обставини, АТ "Укрсиббанк" обґрунтовує наявність у нього кредиторських вимог до ОСОБА_5 , що виникли на підставі кредитного договору та договору поруки в загальному розмірі 24 904 092,04 доларів США, яка складається з 14 465 085,26 доларів США (станом на 15.06.2009 року згідно наданого розрахунку) основного боргу та 10 439 006,78 доларів США заборгованості зі сплати відсотків за період з 12.06.2007 року по 30.09.2011 року.

Згідно курсу НБУ станом на день звернення із заявою до суду (11.01.2020 року) розмір заявлених вимог становить 596 893 806,78 грн.

При цьому, АТ "Укрсиббанк" у своїй заяві зазначає, що у межах заяви про визнання кредиторських вимоги ним пред`явлені вимоги в розмірі та за період тотожні вимогам, заявленим у цивільній справі № 757/4111/13-ц.

За наслідками розгляду заявлених вимог ухвалою господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року визнано АТ "Укрсиббанк" кредитором ОСОБА_5 на суму 596 898 010,78 грн., з яких 4204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 596 893 806,78 грн. - вимоги другої черги задоволення.

Ухвала суду в наведеній частині мотивована обґрунтованістю та доведеністю кредиторських вимог АТ "Укрсиббанк", які підтверджені належними та допустимими доказами.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, боржник посилається на той факт, що порука за укладеним договором поруки є припиненою внаслідок збільшення обсягу відповідальності за основним зобов`язанням без згоди поручителя на таке збільшення.

Досліджуючи заяву АТ "Укрсиббанк" та додані до неї докази, судова колегія зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між Банком та ТОВ "Фактор Ексім" договір за своєю правовою природою є кредитним договором, до положень якого також застосовуються приписи Цивільного кодексу України щодо позики.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 599 ЦК України.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено факт прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором, а саме кредит до 01.04.2009 року, як то було обумовлено сторонами, позичальником повернутий не був.

Судом першої інстанції також перевірено надані банком розрахунки заборгованості за кредитним договором (основний борг та проценти), та визнано їх обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: 14 465 085,26 доларів США основного боргу та 10439006,78 доларів США заборгованості зі сплати відсотків за період з 12.06.2007 року по 30.09.2011 року. Належних доказів протилежного матеріали справи не містять.

Як встановлено місцевим судом, згідно з умовами пункту 2.1 договору поруки від 20.11.2008 року у випадку зміни умов основного договору поручитель, підписанням цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору, не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін.

Отже, у пункті 2.1 договору поруки передбачено, що поручитель підтвердив, що він ознайомлений та згоден зі всіма умовами кредитного договору та цим надав згоду на запровадження будь-яких інших нових умов кредитного договору, з моменту їх внесення в кредитний договір, та на збільшення обсягу відповідальності поручителя у зв`язку з такими змінами.

Зазначена умова договору поруки є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Якщо умовами договору поруки передбачена можливість зміни розміру процентів та строків їх сплати в порядку, визначеному кредитним договором, в забезпечення якого надана порука, то підстави для її припинення, передбачені частиною першою статті 559 ЦК України, відсутні.

Отже, наявність у договорі поруки умови про згоду поручителя на збільшення його відповідальності без необхідності укладення додаткового договору чи з`ясування іншим чином згоди на це поручителя, свідчить про те, що зміна зобов`язання за кредитним договором, яка призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя, відбулася за згодою ОСОБА_5 , яку він надав під час укладення договору поруки.

Таким чином, визнаючи вимоги АТ "Укрсиббанк" в повному обсязі, місцевий господарський суд з посиланням постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2020 року у справі №757/4111/13-ц, виходив з того, що порука в даному випадку не є припиненою.

Крім того, судом першої інстанції також було враховано, що 04.03.2009 року між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода №1 до договору поруки, в якій поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов`язання, тобто ОСОБА_5 вчинена конклюдентна дія на підтвердження факту надання згоди на збільшення розміру його відповідальності.

Однак, судова колегія з даним висновком місцевого господарського суду не погоджується з огляду на наступне.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті в редакції, чинній на дату укладення договору поруки, було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За загальним правилом, установленим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої статті 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.

Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.

Так, за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.

Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.

Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 910/13109/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Таким чином, під час перегляду справи №910/16249/19 в апеляційному порядку, колегією суддів враховано саме висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №910/13109/18, а відтак, умови пункту 2.1 договору поруки від 20.11.2008 року про те, що поручитель при підписанні даного договору дає згоду на зміну умов основного договору та на збільшення обсягу відповідальності поручителя у зв`язку з такими змінами, і такі зміни не потребують додаткового укладення угод щодо внесення змін, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 ч. 3 ст. 202 ЦК України, та, відповідно, необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на дату укладення договору поруки, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Як було встановлено вище, 04.12.2008 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду №5 до нього, згідно з якою змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 30.01.2009 року; встановлено нові відсоткові ставки за користування кредитними коштами: 15 % річних за кредитами в доларах США, 14 % річних за кредитами в українській гривні та нові ставки за користування кредитними коштами понад встановлений термін: 30% річних за кредитами в доларах США та 21 % річних за кредитами в українській гривні.

28.01.2009 року укладено додаткову угоду №6 до кредитного договору, за умовами якої позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 17.02.2009 року, а також не пізніше 06.02.2009 року сплатити банку комісію за внесення змін до кредитного договору від 04.06.2007 року у розмірі 2 000 грн.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 , як поручитель, станом на 04.12.2008 року надав свою згоду на зміну умов кредитного зобов`язання (кредитного договору) внесеними вищенаведеними додатковими угодами у частині зміни строку виконання кредитних зобов`язань та збільшення процентної ставки, що застосовується у зв`язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни у розмірі 30 % річних за кредитами в доларах США та 21 % річних за кредитами в українській гривні, а також на встановлення додаткової комісії за внесення змін до кредитного договору у розмірі 2000 грн., як наслідок про збільшення відповідальності поручителя.

Вказані обставини свідчать про те, що порука за договором поруки від 20.11.2008 є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України з 04.12.2008 року.

При цьому, укладення між банком та ОСОБА_5 04.03.2009 року додаткової угоди №1 до договору поруки №236139 від 20.11.2008 року, згідно якої поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов`язання, в даному випадку правового значення не має, оскільки обсяг відповідальності поручителя збільшено без його згоди 04.12.2008 року, отже саме з цього часу порука припинена.

Таким чином, на переконання судової колегії, підписання даної додаткової угоди до договору поруки після її припинення не створює жодних правових наслідків для сторін вказаної угоди, і не поновлює поруку, що припинилась.

За загальними правилами про поруку, за таким договором поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Разом з тим, враховуючи, що порука за договором поруки від 20.11.2008 року є припиненою з 04.12.2008 року, у суду відсутні підстави для визнання кредиторських вимог АТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_5 , як поручителя за вказаним договором поруки, на суму 596 898 010,78 грн., які заявлені у даній справі про банкрутство ОСОБА_5 11.01.2020 року.

При цьому, судом апеляційної інстанції при прийнятті даної постанови враховано пояснення представника банку, що вимоги АТ "Укрсиббанк", які виникли зі спірних кредитних правовідносин, були також заявлені та визнані у справі про банкрутство основного боржника за кредитним договором - ТОВ "Фактор Ексім", отже права АТ "Укрсиббанк" в даному випадку є захищеними.

Таким чином, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині визнання вимог АТ "Укрсиббанк" до боржника, дослідивши заяву кредитора на підставі наявних у справі доказів, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга боржника підлягає задоволенню, ухвала в цій частині - скасуванню як така, що прийнята без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, а вимоги вказаного кредитора - відхиленню.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 277, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 в частині відмови у визнанні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредиторами фізичної особи ОСОБА_5 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 задовольнити частково.

4. Ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 в частині розгляду вимог ОСОБА_1 до боржника скасувати частково.

5. Прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати вимоги ОСОБА_1 до боржника на загальну суму 116 515 422,84 грн. та включити їх до реєстру вимог кредиторів в наступній черговості: 4204,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів та 116 511 218,84 грн. - вимоги другої черги задоволення.

6. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 задовольнити.

7. Ухвалу господарського суду міста Києва від 25.05.2020 року у справі №910/16249/19 в частині визнання кредитором боржника АТ "Укрсиббанк" на суму 596 898 010,78 грн. скасувати.

8. Прийняти в цій частині нове рішення, яким у відмовити АТ "Укрсиббанк" у визнанні кредитором боржника в повному обсязі.

9. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

10. Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 30.03.2021 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.В. Отрюх

Б.М. Грек