ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2021 р. м. Київ Справа № 911/167/21

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський шлях, буд. 72, кім. 406)

до

фізичної особи-підприємця Каліна Володимира Миколайовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

про визнання недійсним договору про розірвання договору

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

11.01.2021 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради (далі по тексту - Управління/позивач) до фізичної особи-підприємця Каліна Володимира Миколайовича (далі по тексту - ФОП Калін В.М./відповідач) про визнання недійсним договору від 01.04.2019 про розірвання договору оренди укладеного між Управлінням та ФОП Каліним В.М.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір від 01.04.2019 про розірвання договору оренди за своїм змістом суперечить вимогам законодавства, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позивач просить визнати його недійсним.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/167/21; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10.02.2021.

09.02.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями проти пред`явлених позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.02.2021 підготовче засідання відкладено на 03.03.2021.

22.02.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечує проти доводів відповідача наведених у відзиві.

В судовому засіданні 03.03.2021 представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до остаточного вирішення справи № 911/1029/19, яке обґрунтоване тим, що предметом розгляду вказаної справи, зокрема є вимога про розірвання договору оренди від 11.12.2006 № 056. На думку відповідача розглядувані справи є взаємопов`язаними, адже обставини, що підлягають дослідженню в обох справах є аналогічними.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2021 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено, підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 17.03.2021.

17.03.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В судове засідання 17.03.2021 представники позивача та відповідача не з`явились. Поряд із цим, ухвалою суду від 03.03.2021 явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, а брати участь у судових засіданнях є правом учасників справи, що встановлено ст. 42 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2006 Управлінням (орендодавець) та ФОП Каліним В.М. (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна № 056 (далі - договір оренди), за умовами п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нежитлові приміщення (далі - майно), загальною площею 87,1 кв.м, розміщені за адресою вул. Київській шлях, 75 на першому поверсі житлового будинку, що знаходиться в господарському віданні Бориспільської міської ради, вартість якого визначено ТОВ «Національна» експертна палата «Укрпромексперт» і становить за експертною оцінкою 258552 грн (без ПДВ).

Відповідно до п. 1.2., 1.3. договору майно здається в оренду для здійснення торгівлі продовольчими товарами (крім торгівлі товарами підакцизної групи). Передача майна в оренду здійснюється за актом приймання-передачі, а якому зазначається стан майна, що орендується, та інші відомості за узгодженням сторін.

Пунктами 2.1., 2.3. договору сторони погодили, що орендар набуває права строкового платного користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта передачі-приймання. Цей договір не припиняє права комунальної власності територіальної громади м. Борисполя на майно, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Згідно пп. 4.1.2. договору орендодавець має право виступати ініціатором щодо внесення змін чи доповнень до цього договору або його розірвання у випадках передбачених чинним законодавством та цим договором.

Договір укладено терміном на 360 днів, що діє з 11.12.2006 до 05.12.2007 включно з послідуючим переукладенням відповідно до рішення міської ради від 21.09.2006 № 464-5-V «Про порядок оренди комунального майна територіальної громади м. Борисполя». Зміни та доповнення до Договору допускаються за взаємною згодою сторін, надаються у письмовому вигляді однією із сторін та розглядаються протягом місяця з дати їх подання. Договір може бути розірваний достроково за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань (пункти 7.1., 7.3., 7.4. договору).

У відповідності до п. 7.5. договору, в редакції додаткового договору № 4 від 01.12.2011, на вимогу орендодавця договір оренди може бути достроково розірваний з підстав: орендар використовує об`єкт оренди не за призначенням; передачі орендованого майна в суборенду, без погодження з власником (міською радою); орендар не виконує взятих на себе зобов`язань, зазначених у договорі оренди; у разі не укладення договору страхування комунального майна на користь орендодавця протягом дії договору оренди; не внесення орендної плати два місяці.

Відповідно до Акту передачі-приймання нежитлових приміщень від 11.12.2006 орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 75, на першому поверсі житлового будинку, загальною площею 87,1 кв.м, загальна вартість об`єкту оренди згідно експертної оцінки, проведеної ТОВ «НЕП «Укрпромексперт», становить 258552,00 грн. При проведенні передачі-приймання сторона, що передає та сторона, що приймає провели огляд об`єкту оренди, що передається і дійшли наступних висновків: сторона, що приймає до сторони, що передає, претензій та зауважень щодо стану об`єкту оренди не має; даний акт є невід`ємною частиною договору.

Під час дії договору сторонами неодноразово вносились зміни до умов договору, зокрема, щодо зміни розміру орендної плати та строку дії договору та остаточно додатковою угодою від 12.12.2017 № 9 сторони встановили строк дії договору по 19.11.2020.

Управління листом від 27.12.2018 № 02-10-1526 звернулось до орендаря із вимогою у п`ятиденний термін звільнити орендоване приміщення та передати його за актом приймання-передачі орендодавцю. За змістом вказаного листа Управління посилалось на те, що станом на 01.12.2018 за орендарем рахується борг, у зв`язку з чим орендодавець заявив про розірвання договору оренди на підставі п. 7.5. останнього. Додатками до вказаного листа є по 2 примірники договору про розірвання та актів прийому-передачі.

У відповідь на вказаний лист ФОП Калін В.М. повідомив, що вимога про розірвання договору є безпідставною, оскільки він не був повідомлений про існування боргу, рахунки по орендній платі та акти звірки розрахунків від Управління не отримував.

В матеріалах справи наявна копія договору від 01.04.2019 про розірвання договору, підписаного обома сторонами, за умовами якого:

- договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Борисполя № 056 від 11.12.2006, за яким Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради передало, а фізична особа-підприємець Калін Володимир Миколайович прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 89,4 кв.м, за адресою: вул. Київський шлях, 75, що знаходиться на першому поверсі житлового будинку, даним договором розриваємо (п. 1);

- нежитлове приміщення повертається Головному управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради по акту прийому-передачі, який оформлюється у строк не пізніше 5 (п`яти) днів з моменту набуття чинності даним договором (п. 2);

- орендодавець підтверджує, що орендар виконав перед орендодавцем передбачені договором оренди зобов`язання та не має до орендаря жодних претензій за умови виконання останнім зобов`язань визначених п. 2 цього договору (п. 3).

На вказаному договорі наявна примітка ФОП Каліна В.М. наступного змісту: «По пункту 2 цього договору згоди не досягнуто. Заперечення викладені в окремому листі.».

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом із вимогою про визнання недійсним договору від 01.04.2019 про розірвання договору оренди позивач вказав, що підставою для його розірвання є те, що вчинений договір не спрямований на реальне настання обумовлених цим договором правових наслідків, що є порушенням ч. ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та згідно ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Адже після підписання відповідачем договору від 01.04.2019 про розірвання договору орендоване приміщення не звільнене орендарем.

Позивач зазначив, що відповідачем після підписання договору про розірвання договору було проведено платежі по орендній платі, що свідчить про виконання умов договору оренди.

Серед іншого, позивач вказує, що у відповідь на лист № 02-10-1526 від 27.12.2018 відповідач 18.01.2019 висловив незгоду щодо розірвання договору, а відтак останній пропозицію Управління про дострокове розірвання договору відхилив.

Отже, на думку позивача, договір оренди не було розірвано за взаємною згодою сторін, як про це вказує відповідач, а договір від 01.04.2019 про розірвання договору оренди є неукладеним, оскільки сторонами договору не досягнуто згоди щодо п. 2 договору.

Заперечуючи проти позову відповідач посилаючись на п. 7.6. договору, яким передбачено, що чинність договору припиняється за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, зазначив, що проект договору про розірвання договору оренди був розроблений безпосередньо самим позивачем, з умовами якого він погодився. Відтак, на переконання відповідача, на виконання п. 7.6. договору оренди, такий був розірваний сторонами договору за взаємною згодою обох сторін.

Щодо проведених ним платежів по орендній платі після підписання договору про розірвання договору оренди, то відповідач зазначив, що такі оплати здійснені за період до 01.04.2019, коли за ним рахувалась заборгованість перед позивачем, що встановлено у судовому рішенні від 15.12.2020 у справі № 911/1029/19.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином на підставі ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 3 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору, згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, становлять умови (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначені норми кореспондуються з приписами ст. 180 Господарського кодексу України.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Укладений договір за своїм змістом є договором оренди.

Відповідно до частин 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Спеціальним законом, що регулює відносини оренди державного та комунального майна є Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (тут і далі в редакції на момент вчинення спірного договору).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону).

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є, зокрема, відновлення орендованого майна та умови його повернення.

Згідно приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Виходячи з аналізу ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Умови, на яких договір укладається, мають істотне значення, оскільки від них залежать особливості договірних прав і обов`язків сторін договору, а також належне виконання зобов`язань. За загальним правилом істотними вважаються умови, які необхідні і достатні для укладення договору. Це випливає зі ст. 638 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір вважається укладеним тільки тоді, коли між сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. Це означає, що за відсутності хоча б однієї з таких умов договір не може вважатися укладеним. Водночас, якщо досягнуто згоди щодо істотних умов, то договір набирає чинності, навіть якщо не містить якихось інших умов.

На думку позивача укладений сторонами договір від 01.04.2019 про розірвання договору вчинений з порушеннями ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки орендоване приміщення не звільнене орендарем, а тому спірний договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. При цьому позивач також вказує, що вчинений сторонами договір від 01.04.2019 є неукладеним в силу положень ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, оскільки сторонами не погоджено всіх його істотних умов.

Суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідачем 01.04.2019 підписано договір про розірвання договору, при цьому останнім проставлено відмітку про те, що по пункту 2 цього договору згоди не досягнуто. Заперечення викладені в окремому листі.

Аналізуючи зміст укладеного договору від 01.04.2019 про розірвання договору суд зазначає, що під час його укладення сторонами не було погоджено встановлених законодавством необхідних істотних умов, адже як встановлено судом на оспорюваному договорі наявна примітка орендаря щодо недосягнення згоди умов п. 2 цього договору, яким передбачено повернення у п`ятиденний термін, з моменту набуття чинності договору, орендованого приміщення, при цьому в силу приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» така умова є істотною під час укладення договору. Тобто сторонами договору під час його укладання згоди щодо умов повернення орендованого майна досягнуто не було.

Правові наслідки щодо недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору визначені ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Суд зазначає, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про його недійсність, відтак у випадку встановлення обставин неукладеності договору від 01.04.2019 про розірвання договору можливість визнання судом такого правочину недійсним виключена, оскільки в такому випадку договір вважається таким, що не відбувся, а отже й не породжує для сторін будь-яких прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (1). Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (2). Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (3). У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (4). Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду (5).

Так, зі змісту наявного у матеріалах справи листа Управління від 27.12.2018 № 02-10-1526 вбачається, що останнє заявило про розірвання договору оренди, в зв`язку з порушенням орендарем порядку оплати орендної плати, та вимагав у п`ятиденний термін з дня отримання листа звільнити орендоване приміщення та повернути його за актом приймання-передачі.

Розглянувши у двадцятиденний строк, як це передбачено ч. 3 ст. 188 Господарського кодексу України, вказаний лист Управління відповідач не погодився з його вимогами, зазначивши в листі від 18.01.2019 про те, що вимога орендодавця є безпідставною, оскільки Управління не повідомило ФОП Каліна В.М. про обліковану заборгованість, до останнього не надходило рахунків по орендній платі, та жодних актів звірки взаєморозрахунків, що, як зазначено в листі, є обов`язковим для врегулювання спірних питань.

За результатом розгляду листа ФОП Каліна В.М. від 18.01.2019 виконавчий комітет Бориспільської міської ради листом від 18.02.2019 № 12-31-713 повідомив орендаря про відмову від договірних відносин з останнім, оскільки мали місце численні порушення відповідачем умов договору, зокрема, несвоєчасна сплата орендної плати та невиконання п. 5.2.5. договору щодо страхування орендованого майна.

Тобто, після відмови підписати договір про розірвання договору між сторонами виник спір, у зв`язку із неузгодженістю останніми умов розірвання договору, який в силу приписів ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу україни підлягав передачі на вирішення суду.

Судом встановлено, що наразі триває судовий розгляд справи № 911/1029/19 за позовом Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради до Фізичної особи-підприємця Каліна Володимира Миколайовича про стягнення боргу, розірвання договору оренди та повернення приміщення.

З відкритих відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що судове рішення у справі № 911/1029/19 не набрало законної сили, оскільки оскаржується в апеляційному порядку.

З наведеного слідує, що у зв`язку із недосягненням сторонами домовленості щодо підписання договору щодо розірвання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна № 056 від 11.12.2006 прокурором, в інтересах Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, було ініційовано передачу спору про розірвання договору на вирішення суду.

Отже, захист прав позивача має відбуватися в межах справи № 911/1029/19, та таку можливість позивач наразі не втратив, адже рішення суду першої інстанції законної сили не набрало.

Як зазначив позивач, саме в процесі розгляду зазначеної справи йому стало відомо про існування підписаного відповідачем договору про розірвання договору оренди із датою його підписання 01.04.2019. Проте, як вказує позивач, та не спростовано відповідачем, підписаного примірника договору від відповідача він не отримував.

Таким чином, суд зазначає, що підстав вважати, що договір оренди є розірваним у позивача не було, оскільки станом на 01.04.2019, як встановлено судом, домовленостей щодо розірвання договору оренди сторонами не було досягнуто, що надавало позивачу підстави цілком обґрунтовано вважати, що договір оренди продовжив свою дію із подальшим існуванням у сторін договору взаємних прав та обов`язків, а саме за орендодавцем зберігався обов`язок надання майна в оренду, а за орендарем зберігалося право користування майном та обов`язок своєчасної сплати орендної плати.

Наведене зумовлює висновки суду про те, що спірний договір фактично не є укладеним.

Суд також враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З відносин, що склались між сторонами вбачається непослідовна поведінка відповідача, яка проявилася спочатку у непогоджені вимог Управління щодо розірвання договору, а потім задля власної вигоди через три місяці, а саме - 01.04.2019, відповідач підписав отриманий від позивача примірник договору про розірвання договору, що є свідченням його недобросовісної поведінки та порушення принципу добросовісності, адже відповідний примірник договору на адресу позивача не надсилався, майно з оренди повернуто не було, а фактичні дії, що вчинялися відповідачем свідчили про продовження користування ним орендованим майном.

Таким чином очевидним є той факт, що поведінка відповідача суперечить його попередній поведінці, яка проявилася у тому, що листом від 18.01.2019 відповідач не прийняв пропозиції Управління про розірвання договору, а надалі у квітні 2019 року ним підписано отриманий у січні 2019 року від Управління примірник договору про розірвання, що за обставин, що склалися не може свідчити про факт укладання цього договору, а наявний в тексті спірного договору допис додатково підтверджує факт неузгодження сторонами розірвання договору на тих умовах, що пропонувалися Управлінням.

Доводи відповідача про те, що сплата ним грошових коштів після 01.04.2019, була здійснена в рахунок погашення боргу, що виник до цієї дати, а тому не може бути підтвердженням з його боку продовження існування орендних відносин і після 01.04.2019, висновків суду не спростовують, адже як вбачається протягом всього цього періоду сторони виходили з того, що договірні відносини продовжували свою дію та жодних доказів на підтвердження взаємної обізнаності сторін про факт припинення орендних правовідносин матеріали справи не містять.

Крім того, з долучених до матеріалів справи банківських виписок вбачається, що відповідачем було проведено оплату орендної плати на користь Управління і в травні 2019 року, і той факт, що такі платежі було зараховано позивачем в рахунок заборгованості, що виникла у відповідача за попередні періоди не свідчить про те, що відповідач своїми діями не підтверджував існування договірних відносин. Як вбачається, оплати здійснено саме за квітень-травень 2019 року, тобто за період після тієї дати, на яку посилається відповідач як на дату припинення договору оренди, а той факт, що позивач скористався своїм правом, зарахувати отримані платежі в рахунок заборгованості, що виникла раніше не може вважатися підтвердженням того факту, що після 01.04.2019 року орендні відносини було припинено.

Суд вважає, що відповідач використав наявний у нього примірник угоди про розірвання договору у власних інтересах проставивши в ньому неузгоджену сторонами та зручну для себе дату розірвання - 01.04.2019, та вперше продемонстрував цей договір в межах справи № 911/1029/19, ініційованої за позовом прокурора до відповідача про стягнення заборгованості по орендній платі за загальний період з липня 2018 року по вересень 2020 року з метою, стверджуючи про припинення договору 01.04.2019, ухилитися від покладених на нього умовами договору оренди обов`язків після цієї дати.

З наявних у матеріалах справи доказів неможливо дійти висновку про те, що між сторонами дійсно було досягнуто домовленість про розірвання договору ані станом на 01.04.2019, ані станом на іншу узгоджену дату.

Як вбачається, відповідач після отримання ним листа про розірвання договору із проектом відповідного договору такий примірник не підписав та своєчасно не повернув позивачу, відповідач продовжував користуватися орендованим майном та сплачувати за це кошти. Доказів підписання акту про повернення орендованого майна матеріали справи також не містять.

Все це у сукупності дає суду підставу дійти висновку про те, що договір від 01.04.2019 про розірвання договору оренди укладеного між Управлінням та ФОП Каліним В.М. фактично укладений не був та до відповідних правових наслідків, обумовлених змістом зазначеного договору не призводить.

З огляду на викладене, суд зазначає, що оспорювання самого факту укладення правочину, може бути спростовано не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у судовому рішенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Враховуючи те, що спірний договір є неукладеним, адже сторонами не досягнуто згоди щодо умов розірвання договору, відповідач заперечив вимогу позивача про розірвання, а проставлення відповідачем в примірнику наявного у нього проекту договору, підписаного з боку позивача дати « 01.04.2019» не є свідченням укладення відповідного договору, адже зі спливом 20-денного строку, встановленого ст. 188 Господарського кодексу України договір оренди міг бути розірваний або в судовому порядку або шляхом направлення однією із сторін нової пропозиції про розірвання договору та прийняття її іншою стороною, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, через неможливість визнати недійсним неукладений правочин.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, суд відносить на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 30.03.2021.

Суддя Р.М. Колесник