РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2021Справа № 910/4503/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Волковій Д. Р., розглянувши у загальному позовному провадженні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп"

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

про визнання недійсним одностороннього правочину

за участю представників сторін:

від позивача: Крилевець Є. С.

від відповідача: Повар О. М.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп" (далі - ТОВ "ТПГ", позивач) з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (далі - Авіакомпанія "МАУ", відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.12.2019 р.

Позов мотивований тим, що здійснене відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог у направленій позивачу заяві № 03.4-1 від 02.12.2019 р. за укладеними сторонами угодами про надання за плату повітряного судна для виконання перевезення пасажирів та їх багажу, є неправомірним, оскільки односторонній правочин не відповідає загальним вимогам, що пред`являються до такого правочину, а саме - ознакам безспірності, однорідності та належного виконання зобов`язання.

Так, у вказаній заяві зазначено, що станом на 02.12.2019 відповідач має невиконане зобов`язання перед позивачем з перерахування грошових компенсацій (Incentive), отриманих Авіакомпанією "МАУ" від уповноважених органів Арабської республіки Єгипет відповідно до компенсаційних програм заохочення туризму в сумі 1 188 384,00 дол. США та з повернення гарантованого депозиту у розмірі 910 350,00 дол. США, а позивач станом на 02.12.2019 має невиконане зобов`язання перед відповідачем зі сплати штрафів за невиконання гарантованого нальоту за період: зима 2018 у розмірі 171 950,00 дол. США та літо 2019 - у розмірі 2 175 182,00 дол. США. У зв`язку з цим, Авіакомпанія "МАУ" заявила про припинення своїх зобов`язань перед ТОВ "ТПГ" з виплати суми Incentive у розмірі 1 188 384,00 дол. США та перерахування гарантованого депозиту у розмірі 910 350,00 дол. США шляхом часткового зарахування зустрічних зобов`язань ТОВ "ТПГ" перед Авіакомпанією "МАУ" зі сплати останньому штрафів за невиконання гарантованого нальоту за період: зима 2018 у розмірі 171 950,00 дол. США та літо 2019 у розмірі 2 003 232,00 дол. США.

У позові ТОВ "ТПГ" просить визнати недійсним односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог між Авіакомпанією "МАУ" та ТОВ "ТПГ", оформлений заявою відповідача № 03.4-1 від 02.12.2019 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2020 р. вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у визначений законом строк надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, вказав на відсутність передбачених законом підстав для визнання одностороннього правочину недійсним. Зокрема, зазначив, що зарахування зустрічних вимог за укладеними сторонами угодами було здійснено правомірно, виходячи з того, що указаний у заяві штраф не є заходом відповідальності (санкцією) за порушення основного зобов`язання за договором, а являє собою спосіб розрахунків між сторонами у випадку перевищення гарантованого нальоту над фактичним, що спростовує доводи позивача про різну правову природу зарахованих вимог. Щодо безспірності зустрічних вимог послався на простий та зрозумілий розрахунок штрафу, з однієї сторони, та на попередню практику нарахування мотиваційних коштів (Incentive) у зв`язку з відсутністю будь-яких мотиваційних програм для туристичних операторів задля стимулювання туризму, за якою такі кошти були зараховані позивачу, - з іншої сторони.

У підготовчому засіданні представник позивача заявив клопотання про витребування від Авіакомпанії "МАУ" документів, що підтверджують розрахунок сум Incentive, оскільки саме відповідач мав право на отримання (від компетентних органів Арабської республіки Єгипет) вказаних мотиваційних коштів. Зазначене клопотання було задоволене судом з підстав, викладених в ухвалі від 05.10.2020 р.

На виконання вказаної ухвали Авіакомпанія "МАУ" надала суду пояснення від 04.11.2020 р., з яких вбачається, що компенсаційних виплат Incentive у період з 01.03.2018 р. по 29.05.2019 р. відповідач не отримав, а сума в розмірі 1 188 384,00 дол. США була визначена відповідачем у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог добровільно та з урахуванням попередньої практики таких розрахунків, що склалася між Авіакомпанією "МАУ" та ТОВ "ТПГ".

Щодо клопотання позивача про повторне витребування від Авіакомпанії "МАУ" доказів на підтвердження розрахунку сум Incentive, заявленого у підготовчому засіданні, то суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 12.11.2020 р., відмовив у його задоволенні, як у необґрунтованому, оскільки вважав, що вказане питання вже було вирішене судом.

У судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, вказав на правомірність здійсненого зарахування вимог заявою № 03.4-1 від 02.12.2019 р. та відсутність підстав для визнання недійсним правочину. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Установлено, що 20.06.2017 р. між Авіакомпанією "МАУ" (перевізник) та ТОВ "ТПГ" (замовник) був укладений договір на виконання авіаперевезень № 016/Е-2017 (далі - договір). Відповідно до умов цього договору перевізник надає замовнику за плату всю або частину місткості (місць) в одному чи кількох повітряних суден, за маршрутом, розкладом, із застосуванням тарифів та умовах, що вказані в додатках до цього договору (п. 1.1 договору).

Бронювання та оплата авіаперезень виконується замовником відповідно до умов, визначених у додатках до цього договору (п. 3.1 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання кожною стороною і діє до 20.12.2018 р. У будь-якому випадку після закінчення строку дії договору сторони не звільняються від повного виконання своїх зобов`язань, прийнятих на себе згідно договором та додатками до нього (п. 8.1). Договір може бути достроково припинено або продовжено на новий строк сторонами у встановленому порядку за взаємною згодою шляхом підписання відповідної додаткової угоди до договору (п. 8.2).

Додатковою угодою № 32 від 23.10.2018 р. до вказаного договору (далі - угода № 32) сторони погодили використання перевізником повітряного судна Boeing 737-900 у наступних звітних періодах (сезонах): зима 2018 р. (01.12.2018 - 30.04.2019), літо 2019 (01.05.2019 р. - 31.10.2019 р.), зима 2019 (01.11.2019 р. - 30.04.2019 р.) (п. 1).

У цій же додатковій угоді сторони домовились, що замовник має сплатити перевізнику гарантований депозит у розмірі 910 350 дол. США за використання Boeing 737-900 до повного виконання всіх перевезень за програмою на період з 01.12.2018 р. по 30.04.2020 р. (п. 7 додаткової угоди № 32 від 23.10.2018 р.).

Додатковою угодою № 33 від 27.11.2018 р. сторони узгодили - у випадку, якщо державними або іншими компетентними організаціями або установами Єгипту щодо рейсів, які виконуються згідно з цією додаткової угоди, будуть впроваджені мотиваційні програми для туристичних операторів задля стимулювання туризму, що передбачають грошові компенсації, пільги, інші заохочення, то вигодонабувачем заохочень за такими програмами є замовник, а перевізник зобов`язується перерахувати кошти за такими програмами замовникові, про що буде викладено в додаткових угодах (п. 14). Аналогічні умови щодо впровадження мотиваційних програм та стимулюючих виплат викладені у п. 16 додатку № 4 від 17.08.2017 р. та у п. 15 додатку № 13 від 26.09.2018 р. до договору.

Також судом встановлено, що на виконання умов договору № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р. позивачем був сплачений гарантований депозит у сумі 910 350,00 дол. США, що підтверджується платіжними дорученнями від 14.11.2018 р. та від 15.11.2018 р., копії яких наявні у матеріалах справи, та копіями електронних листів представників ТОВ "ТПГ" (Зарудньої С.) та Авіакомпанії "МАУ" (Федун Л.) від 15.11.2019 р.

У подальшому, у зв`язку з тим, що за період: зима 2018 р. фактичний наліт позивача був здійснений у меншому розмірі ніж гарантований наліт, визначений угодою № 32, Авіакомпанія "МАУ" 16.09.2019 р. направила відповідачу лист № 03-02-38 про припинення дії вищевказаного договору з 27.10.2019 р. та всіх додатків до нього, а тому пропонувала укласти новий договір на виконання чартерної польотної програми на сезони: зима 2019/2020, літо 2020 р. У цьому ж листі авіакомпанія вказала про обов`язок замовника сплатити штраф за невиконання гарантованого нальоту за звітний період: грудень 2018 - квітень 2019 р. відповідно до п. 4 додаткової угоди № 32 від 23.10.2018 р.

У відповідь на вказану пропозицію ТОВ "ТПГ" листом № 1251 від 24.09.2019 р. заперечило проти одностороннього розірвання договору та сплати штрафу, посилаючись на належне виконання своїх зобов`язань за договором та здійснення гарантованого нальоту у повному обсязі.

Також із наявної в матеріалах справи переписки сторін вбачається, що підставою для нарахування Авіакомпанією "МАУ" штрафу у загальній сумі 2 175 182 дол. США стало невиконання замовником гарантованого нальоту за звітні періоди: зима 2018 р. та літо 2019 р., а саме - у період зима 2018 р. замовником виконано наліт у кількості 1 590,5 блок-годин замість 1681, а у період літо 2019 р. - виконано наліт у 1 847,85 блок-годин замість 2 801,77 блок-годин (листи МАУ № 03.3-77 від 19.09.2019 р., № 03.3-80 від 15.11.2019 р.).

Зі свого боку, ТОВ "Тревел Профешнл Груп" звернулось до Авіакомпанії "МАУ" з вимогами (лист № 1315 від 31.10.2019 р., 06.12.2019 р.) про сплату компенсаційних виплат, отриманих авіакомпанією від уповноважених установи Арабської Республіки Єгипет (Incentive) за період з 01.03.2018 р. по 01.05.2019 р. у сумі 1 569 150,00 доларів США.

Також судом встановлено, що листом № 03.3-79 від 21.10.2019 р. Авіакомпанія "МАУ" повторно повідомила позивача про розірвання в односторонньому порядку договору № 016/Е-2017 та вказала, що з 27.10.2019 р. він є розірваним

У зв`язку з розірванням договору та з метою забезпечення виконання замовником (позивачем) своїх зобов`язань перед третіми особами щодо організації чартерних перевезень, між Авіакомпанією "МАУ" та ТОВ "ТПГ" був укладений новий договір перевезення № 013/Е-2019 від 25.10.2019 р. з терміном дії до 30.11.2019 р.

У додатку № 1 до договору № 013/Е-2019 від 25.10.2019 р. сторони домовились, що кошти у сумі 212 934,10 дол. США, що були сплачені замовником перевізнику відповідно до п. 7 додаткової угоди № 32 до договору № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р. зараховуються у якості забезпечення договору № 013/Е-2019 від 25.10.2019 р.

У подальшому - 02.12.2019 р. відповідач, посилаючись на припинення дії договору № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р., надіслав на адресу ТОВ "ТПГ" заяву № 03.4-1 про часткове припинення зобов`язань за договорами № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р. та № 013/Е-2019 від 25.10.2019 р. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог Авіакомпанії "МАУ" на суму 2 098 734,00 дол. США, а саме:

1) за зобов`язаннями Авіакомпанії "МАУ" перед ТОВ "ТПГ" з перерахування позивачу Incentive за період з 01.03.2018 р. по 29.05.2019 р. у сумі 1 188 384,00 дол. США та повернення гарантованого депозиту у сумі 910 350,00 дол. США, що разом становить 2 098 734,00 дол. США

2) за зобов`язаннями ТОВ "ТПГ" перед Авіакомпанією "МАУ" зі сплати замовником штрафу за невиконання гарантованого нальоту за зиму 2018 р. у сумі 171 950,00 дол. США та літо 2019 р. у сумі 2 003 232,00 дол. США, що разом становить 2 175 185,00 дол. США.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що при вчиненні одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, оформленого заявою № 03.4-1 від 02.12.2019, відповідачем не додержано загальних вимог до такого правочину, а тому він має бути визнаний недійсним. Зокрема, позивач, заперечуючи правомірність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, вказав, що: 1) вимоги, зараховані відповідачем, не є безспірними, оскільки у позивача відсутнє зобов`язання перед відповідачем щодо сплати штрафів за невиконання гарантованого нальоту у загальному розмірі 2 175 182,00 дол.; 2) такі вимоги не відповідають ознаці однорідності, оскільки вимоги відповідача про сплату штрафів мають іншу правову природу у порівнянні з вимогами позивача про повернення гарантованого депозиту та сплати Incentive; 3) зобов`язання відповідача щодо виплати позивачеві сум Incentive не відповідає принципу належного виконання зобов`язання та засадам добросовісності, розумності, справедливості, оскільки відповідач не надав чіткого та прозорого розрахунку такого зобов`язання саме у визначеному ним розмірі.

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У той же час, недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог є правовою підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України у судовому порядку.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Умови припинення господарських зобов`язань визначено статтею 202 ГК України, за змістом якої господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Загальні підстави припинення зобов`язань також передбачено у статті 598 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 601 ЦК України, яка кореспондується з положеннями статті 203 ГК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

При цьому вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними; 2) бути однорідними; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; 4) бути безспірними.

Зокрема, безспірність вимог (прозорість, ясність) - це відсутність спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 ГК України, статтею 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18, від 22.01.2021 р. у справі № 910/11116/19.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду в постанові від 22.01.2021 р. у справі № 910/11116/19, наявність заперечень однієї сторони не є перешкодою для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, але лише за умови, що така заборгованість є безспірною, наприклад, встановленою рішенням суду, а також відповідає іншим критеріям, встановленим законодавством - однорідність, зустрічність, настання строку виконання. Якщо ж вимоги сторін не відповідають зазначеним критеріям, відповідний спір має бути вирішений у судовому порядку з дотриманням вимог процесуального закону.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не погоджувався на час спірних правовідносин та під час розгляду справи в суді не погоджується із зустрічними вимогами Авіакомпанії "МАУ" щодо нарахованого штрафу за невиконання замовником гарантованого нальоту за звітні періоди - зима 2018 та літо 2019 р. у сумі 2 175 185,00 дол. США.

Так, отримавши рахунки відповідача про сплату штрафу у розмірі 171 950,00 доларів США та штрафу у розмірі 2 003 232,00 доларів США, надіслані листами № 03.3-77 від 19.09.2019 р. та № 03.3-80 від 15.11.2019 р., позивач направив на адресу відповідача свої заперечення проти нарахування таких штрафів листами від 24.09.2019 вих. № 1251 та від 03.10.2019 вих. № 1277.

Також позивач не погодився із нарахуванням штрафу у відповідь на направлену йому відповідачем спірну заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.12.2019 р., про що ТОВ "ТПГ" вказувало у своєму листі від 10.12.2019 № 1357.

Крім того, на час розгляду справи в суді між сторонами існує спір щодо наявності підстав для нарахування штрафних санкцій, виставлених відповідачем за невиконання гарантованого нальоту. Так, відповідач зазначає, що вказаний штраф був нарахований згідно з умовами додаткової угоди № 32, у якій погоджено, що перевізник надає замовнику за плату всю або частину місткості (місць) повітряного судна Boeing 737-900 у наступних звітних періодах (сезонах): зима 2018 р. (01.12.2018 - 30.04.2019), літо 2019 (01.05.2019 р. - 31.10.2019 р.), зима 2019 (01.11.2019 р. - 30.04.2019 р.) (п. 1).

За змістом пункту 2 угоди № 32 гарантований наліт на період дії договору становить 7410 блок-годин на одне ПС Boeing 737-900, який розподіляється по місяцях відповідно до наведеної у вказаному пункті таблиці. Зокрема, у сезон зима 2018 (01.12.2018 - 30.04.2019) - 1 681 блок-годин, у сезон літо 2019 (01.05.2019 р. - 31.10.2019 р.) - 2 880 блок-годин.

Гарантований наліт (НГ) - це наліт в блок-годинах одного повітряного судна в кожному звітному періоді, який зобов`язується виконати замовник за програмою. Фактичний наліт (НФ) - це фактичний наліт, який визначається в звітному місяці як сума блок-годин нальоту по рейсах, виконаних перевізником за програмою замовника. Блок година (БГ) - це одна година або частина години або кількість годин, які вважаються з моменту початку самостійного руху повітряним судном за рахунок власної тяги після збирання стоянкових колодок з метою зльоту з пункту відправлення до його зупинки в пункті призначення і встановлення стоянкових колодок (розділ "терміни" додаткової угоди № 32).

Відповідно до п. 4 додаткової угоди № 32 від 23.10.2018 р. якщо в будь-якому звітному періоді фактичний наліт буде менше гарантованого нальоту, зазначеного в п. 2 цієї угоди, замовник сплачує перевізнику штраф в розмірі 1 900,00 доларів США або 2 100,00 доларів США в залежності від періоду виконання за кожну блок-годину різниці між гарантованим і фактичним нальотом в звітному періоді в разі, якщо фактичний наліт менше гарантованого нальоту в звітному періоді. Оплата штрафу проводиться замовником протягом 10 днів з дати отримання рахунку від відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що Авіакомпанії "МАУ" нарахувала замовнику штраф за звітний період: зима 2018 р. у сумі 171 950,00 дол. США у зв`язку з тим, що фактичний наліт ТОВ "ТПГ" був здійснений у меншій кількості від гарантованого нальоту на 90,5 блок-годин, а за звітний період: літо 2019 р. - на суму 2 003 232,00 дол. США, оскільки фактичний наліт здійснено менше на 953,92 блок-годин від гарантованого нальоту.

При цьому, нараховуючи такий штраф, відповідач виходить з того, що з метою виконання гарантованого нальоту позивач мав розробити відповідну програму польотів, яка надається на погодження відповідачу. Відповідач участі у розробці програми не приймає, проте, погодження програми відповідачем є необхідним для інформування позивача про планову вартість виконання рейсів. Погодження програми з меншою кількістю блок-годин, ніж передбачена пунктом 2 угоди № І32, не відміняє обов`язку позивача з виконання гарантованого нальоту за угодою № 32 та не змінює встановленого такою угодою гарантованого нальоту. Обов`язковий до виконання позивачем гарантований наліт не залежить від програми польотів. Ризик невиконання гарантованого нальоту несе безпосередньо розробник програми (позивач), який ще до підготовки відповідної програми гарантував МАУ виконання гарантованого нальоту, встановленого пунктом 2 угоди № 32. Підписання позивачем звітів по фактичному нальоту спростовує доводи останнього про те, що після погодження сторонами відповідної програми польотів, гарантований наліт мав визначатись згідно з такою програмою, яка замінює собою пункт 2 угоди № 32.

Однак, на думку ТОВ "Тревел Профешнл Груп" фактичний наліт здійснюється перевізником за погодженою із замовником програмою, саме погоджена сторонами програма є підставою для здійснення перевезень відповідно до договору, оскільки реалізація блок-годин при виконанні перевезення пасажирів та їх багажу можлива тільки при погодженні між перевізником та замовником маршруту та розкладу (часових меж), ціни такого перевезення (окремого рейсу) та інших істотних умов такого перевезення. Посилаючись на укладені сторонами додаткові угоди до договору № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р. - № 33 від 27.11.2018 р., № 37 від 21.12.2018 р., № 38 від 11.01.2019 р., № 41 від 11.02.2019 р., № 42 від 18.03.2019 р., № 43 від 18.03.2019 р., № 46 від 03.04.2019 р., № 47 від 09.04.2019 р., № 49 від 26.04.2019 р., № 51 від 14.05.2019 р., № 52 від 23.05.2019 р., № 54 від 30.05.2019 р., № 55 від 02.07.2019 р., № 55 від 02.07.2019 р., № 59 від 02.07.2019 р., якими визначено програму рейсів літаком у сезони зима 2018 р. (кількість рейсів, маршрут, їх розклад, квоти місць, дати вильоту), а також на акти виконаних робіт від 31.12.2018, від 31.01.2019 р., від 28.02.2019 р., від 31.03.2019 р., від 30.04.2019 р., від 31.05.2019 р., від 30.06.2019 р., від 31.07.2019 р., від 31.08.2019 р., від 30.09.2019 р., від 31.10.2019 р., позивач вказує про належне виконання вказаних програм у повному обсязі та здійснення у сезон зима 2018 р. нальоту 1590,5 блок-годин, а у сезон 2019 р. - 1 847,85 блок-годин. Інша частина блок-годин, що зазначалась у додатковій угоді № 32 від 23.10.2018 р., не була погоджена сторонами у окремих угодах (програмах) до договору, тому виконання цієї кількості блок-годин було неможливим.

Ураховуючи такі позиції сторін, суд зазначає, що між ними існує спір щодо наявності підстав для нарахування штрафу.

З іншого боку - за спірним правочином зустрічною вимогою є вимога позивача до Авіакомпанії "МАУ" щодо виплати суми Incentive за період з 01.03.2018 р. по 29.05.2019 р. в розмірі 1 188 384,00 дол. США.

Так, з додаткової угоди № 33 від 27.11.2018 р., додатку № 4 від 17.08.2017 р. та додатку № 13 від 26.09.2018 р. вбачається, що сторони погодили, що у випадку, якщо державними або іншими компетентними організаціями або установами Єгипту щодо рейсу, які виконуються згідно цієї додаткової угоди будуть впроваджені мотиваційні програми для туристичних операторів задля стимулювання туризму, що передбачають грошові компенсації, пільги, інші заохочення, то вигодонабувачем заохочень за такими програмами є замовник, а перевізник зобов`язується перерахувати кошти за такими програмами замовникові, про що буде викладено в додаткових угодах.

У матеріалах справи наявний лист ТОВ "Тревел Профешнл Груп" № 1315 від 31.10.2019 р., у якому останній вказував про обов`язок авіакомпанії перерахувати на користь ТОВ "ТПГ" кошти Incentive за мотиваційними програмами Арабської Республіки Єгипет.

Відповідач під час розгляду справи, не заперечуючи зазначеного вище обов`язку Авіакомпанії "МАУ", вказував, що протягом заявленого періоду уповноваженими органами Арабської Республіки Єгипет жодної мотиваційної програми для туристичних операторів не запроваджувалось, а тому відповідач самостійно визначив суму таких коштів у розмірі 1 188 384,00 дол. США, виходячи з того, що сплата Incentive позивачу відбувалась з 2017 року на підставі окремо укладених сторонами додаткових угод. А, оскільки у період з 01.11.2018 р. по 29.05.2019 р. сторони не укладали відповідних додаткових угод, то як такого зобов`язання перед ТОВ "ТПГ" зі сплати Incentive у авіакомпанії не було, нарахування відповідачем таких виплат було здійснене добровільно, враховуючи попередні відносини, що склались між сторонами у цьому питанні.

Проте, суд не погоджується з такими доводами відповідача та зазначає, що у матеріалах справи наявні копії нотаріально засвідчених перекладів листа Єгипетської асоціації туристичних агенцій № 248 від 15.10.2017 р. та програми Міністерства туризму Арабської Республіки Єгипет з 01.11.2018 р. по 29.04.2020 р., зі змісту яких вбачається, що уповноваженими органами Арабської Республіки Єгипет були запроваджені програми заохочення туризму у країні, у том числі, протягом сезонів зима 2018 та літо 2019 р.

При цьому згідно з укладеними сторонами додатковими угодами до договору № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р., нарахування та виплата суми Incentive здійснювались Авіакомпанією "МАУ" за попередні періоди на виконання додатку № 4 від 17.07.2017 р., яким передбачались стимулюючі виплати на виконання впроваджених компетентними організаціями або установами Єгипту мотиваційних програм для туристичних операторів.

З метою з`ясування порядку розрахунку Авіакомпанією "МАУ" суми Incentive суд своєю ухвалою від 05.10.2020 р. витребував у відповідача докази, що підтверджують розрахунок таких виплат. Однак, відповідач витребуваних доказів та розрахунку суми Incentive в розмірі 1 188 384,00 дол. США не надав, посилаючись на практику попередніх років.

Відтак, суд вважає, що Авіакомпанія "МАУ" здійснила зарахування зустрічних вимог позивача зі сплати мотиваційних коштів без додержання принципу "прозорості", що суперечить висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 24.01.2018 р. у справі № 908/3039/16, яким наголошено, що для визначення безспірності вимог суду слід встановити прозорість зарахованих вимог.

Разом з тим, судом встановлено, що направляючи позивачу спірну заяву, відповідач здійснив одностороннє зарахування зустрічних вимог на суму Incentive саме в розмірі 1 188 384,00 дол. США, тобто безумовно та беззастережно визнав факт своєї заборгованості перед позивачем зі сплати суми Incentive у вказаному розмірі. Зокрема, заява про зарахування однорідних зустрічних вимог, оформлена у формі листа № 03.4-1 від 02.12.2019, не містить жодних застережень щодо укладення чи неукладення додаткових угод про порядок сплати сум Incentives стосовно всього чи частини спірних періодів.

Таким чином, мають місце дві суперечливі правові позиції відповідача - позиція на час здійснення одностороннього зарахування зустрічних вимог та позиція на час судового розгляду даної справи, тому суд вважає, що наявні підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - ''non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Із цього приводу Верховний Суд у своїй постанові від 19.02.2020 у справі №915/411/19 зазначив: «Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 cт. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі cт. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки».

За таких обставин суд не може взяти до уваги доводи позивача про нібито відсутність у нього обов`язку сплатити позивачу суму Incentive в розмірі 1 188 384,00 дол. США через незапровадження уповноваженими органами Арабської Республіки Єгипет мотиваційних програм для туристичних операторів, оскільки такі доводи суперечать встановленому факту безумовного та беззастережного визнання відповідачем вказаної заборгованості шляхом здійснення спірного одностороннього зарахування. При цьому відповідач протягом розгляду даної справи жодним чином не заперечував факт своєї заборгованості зі сплати Incentive в розмірі 1 188 384,00 дол. США, а також не заперечував факту визнання ним цієї заборгованості шляхом здійснення спірного одностороннього зарахування.

Водночас, в рамках даної справи, суд не може досліджувати та вважати встановленими або не встановленими будь-які обставини, що стосуються заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати мотиваційних коштів у заявлений період поза межами суми Incentive в розмірі 1 188 384,00 дол. США, оскільки така заборгованість не є предметом розгляду даного спору і матеріали справи не містять відомостей щодо такої заборгованості, зокрема, витребуваний розрахунок відповідача.

Щодо вимог про перерахування гарантованого депозиту у розмірі 910 350,00 дол. США, то дійсність таких вимог не заперечувалася сторонами як у досудовому порядку, так і під час розгляду даної справи.

Що стосується ознаки однорідності заявлених зустрічних вимог, то суд зазначає, що такі вимоги повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет, наприклад гроші, однорідні речі. При цьому грошові вимоги мають розглядатися як однорідні у силу недиференційованості грошей як предмета виконання зобов`язань. Гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші операції з грошима. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом є однорідною із іншою вимогою про сплату грошей. Відтак, якщо зобов`язання, які виникли між сторонами за укладеними договорами, є грошовими, то вони є однорідними. Водночас, правила про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, тобто мають бути тотожними за правовою природою та формою вираження.

Із системного аналізу положень укладених сторонами угод (з урахуванням додаткових до них угод) вбачається, що вимоги замовника про повернення гарантованого депозиту за договором № 016/Е-2017 від 20.06.2017 р. та договором № 013/Е-2019 від 25.10.2019 р., а також зі сплати суми Incentive, носять характер основного зобов`язання, оскільки перерахування таких коштів здійснювалось замовником на виконання умов вказаних правочинів та за відсутності заборгованості замовника перед авіакомпанією остання зобов`язувалась повернути суми забезпечення, сплатити мотиваційні кошти. Тобто виплата зазначених коштів базується на положеннях укладених між сторонами договорів і не опосередкована виконанням чи невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, а тому такі вимоги за своєю суттю є основними вимогами.

Водночас, зобов`язання позивача щодо сплати штрафу (нарахованого відповідачем у сумі 2 175 182,00 дол. США) за невиконання гарантованого нальоту у періоди зима 2018 та літо 2019 за своєю правовою природою є відповідальністю замовника перед перевізником, тобто додатковим (не основним) зобов`язанням.

Так, відповідно до ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ч. 1 статті 230 ГК України штраф - це грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 4 додаткової угоди № 32 якщо в будь-якому звітному періоді фактичний наліт буде менше гарантованого нальоту, зазначеного в п. 2 угоди № 32, позивач сплачує відповідачу штраф в розмірі 1 900,00 доларів США або 2 100,00 доларів США в залежності від періоду виконання за кожну блок-годину різниці між гарантованим і фактичним нальотом в звітному періоді в разі, якщо фактичний наліт менше гарантованого нальоту в звітному періоді. Оплата штрафу проводиться позивачем протягом 10 днів з дати отримання рахунку від відповідача.

Отже, зі змісту умов додаткової угоди № 32 вбачається, що за порушення зобов`язання в частині забезпечення виконання погодженої сторонами кількості блок-годин гарантованого нальоту, замовник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі вартості кількості блок-годин, необхідних для виконання такого рейсу у відповідному звітному періоді. Тобто обов`язок замовника щодо сплати указаних грошових коштів не є основним зобов`язанням, а фактично є мірою відповідальності замовника у зв`язку із невиконанням ним господарського зобов`язання.

Доводи відповідача про те, що штраф, погоджений сторонами за додатковою угодою № 32, не є штрафною санкцією у розумінні чинного законодавства, а являє собою вартість однієї блок-години різниці між фактичним і гарантованим нальотом та відповідно є основною, а не додатковою вимогою, суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Доводи відповідача у цій частині зводилися до того, що згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а визначений додатковою угодою № 32 "штраф" у відсотках не обчислюється та до розміру будь-якого невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання не прив`язується.

Проте, суд звертає увагу на положення ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, відповідно до яких у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Окремо суд наголошує, що ключовим для ідентифікації штрафної санкції є саме обумовленість її застосування невиконанням чи неналежним виконанням того чи іншого зобов`язання.

Отже, поняття "штрафу", що використовується у додатковій угоді № 32 від 23.10.2018 р., за своєю суттю та призначенням є штрафною санкцією, що може застосовуватися до замовника у разі невиконання ним своїх зобов`язань за правочином та не є способом розрахунків між сторонами, як помилково вважає відповідач.

За таких обставин, зараховані відповідачем односторонньою заявою від 02.12.2019 р. вимоги за зобов`язаннями Авіакомпанії "МАУ" з перерахування позивачу Incentive у сумі 1 188 384,00 дол. США і повернення гарантованого депозиту у сумі 910 350,00 дол. США, та за зобов`язаннями ТОВ "Тревел Профешнл Груп" перед відповідачем зі сплати штрафу у сумі 2 175 185,00 дол. США, за своєю правовою природою не є однорідними вимогами, оскільки вимоги позивача по своїй суті є основними, а вимоги відповідача до позивача - похідними, а тому не можуть бути зараховані.

На підставі викладеного суд вважає, що вимоги, заявлені відповідачем у односторонньому правочині від 02.12.2019 р., не відповідають умовам, необхідним для вчинення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог, а саме - не є однорідними та безспірними, а тому у Авіакомпанії "МАУ" були відсутні підстави для проведення їх зарахування у односторонньому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків на час укладення спірного правочину (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Суд, перевіривши доводи позивача про наявність підстав для визнання одностороннього правочину недійсним, дійшов висновку, що той належним чином довів обставини недійсності вчиненого відповідачем одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог та невідповідність його приписам ст. 601 ЦК України, 203 ГК України, а тому задовольняє позов ТОВ "Тревел Профешнл Груп".

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі задоволення позову судові витрати у вигляді судового збору покладаються на відповідача.

Щодо стягнення витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, про які він заявив до закінчення судових дебатів, суд зазначає, що вказане питання буде вирішено в окремому порядку, визначеному господарським процесуальним законом, після ухвалення судового рішення у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп" до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" про визнання недійсним одностороннього правочину задовольнити.

Визнати недійсним односторонній правочин Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України", оформлений заявою № 03.4-1 від 02.12.2019 р., про зарахування зустрічних однорідних вимог між Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп".

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4, ідентифікаційний код 14348681) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп" (01024, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 9/2, офіс 67, ідентифікаційний код 36387500) судовий збір у сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошені його вступна та резолютивна частини в присутності представників сторін у судовому засіданні 22 березня 2021 року.

Повний текст рішення складений 5 квітня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.