УХВАЛА

м. Київ

31.03.2021Справа № 910/2291/21
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг»

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго»

про стягнення 281724,24 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

15.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» про стягнення 281724,24 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 відкрито провадження у справі №910/2291/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях; підготовче засідання призначено на 17.03.2021, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

У підготовчому засіданні 17.03.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 31.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 залучено до участі у справі №910/2291/21 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго».

Представник позивача у підготовче засідання 31.03.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду з 23.03.2021 знаходиться у точці доставки/видачі (за ідентифікатором пошуку 914).

Крім того, позивач повідомлявся про призначене на 31.03.2021 підготовче засідання за адресою, яка вказана у позовній заяві (79059, м. Львів, а/с 6997), що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду була отримана позивачем 26.03.2021 (за ідентифікатором пошуку 930).

Представник відповідача у підготовче засідання 31.03.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду 22.03.2021 не була вручена під час доставки (за ідентифікатором пошуку 922).

Представник третьої особи 1 у підготовче засідання 31.03.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду була отримана третьою особою 24.03.2021 (за ідентифікатором пошуку 949).

Представник третьої особи 2 у підготовче засідання 31.03.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду була отримана третьою особою 24.03.2021 (за ідентифікатором пошуку 957).

У підготовчому засіданні 31.03.2021, розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку передати справу за підсудністю до Господарського суду Львівської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на наступні обставини.

20.02.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» (орендар) укладено Договір оренди нерухомого державного майна №31, відповідно до умов якого орендодавцем передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, яке знаходиться в будівлях Львівської виправної колонії №48, за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка буд. 2, та перебуває на балансі Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)».

У п. 5.10 Договору зазначено, що орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна; після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем майна договір на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, податку на землю та надання комунальних послуг.

07.09.2015 між Приватним акціонерним товариством «Львівобленерго» (кредитор), Державною установою «Львівська виправна колонія (№48)» (боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» (третя особа) укладено Договір №15 ДЗ/072 про виконання обов`язку боржника іншою особою, в якому сторони погодили, що у відповідності до ст. 528 Цивільного кодексу України боржник покладає, а третя особа приймає на себе обов`язок виконання всіх грошових зобов`язань боржника перед кредитором по оплаті за активну та реактивну електроенергію, понадлімітне споживання електроенергії, пеню, 3% річних, інфляції, повторне підключення згідно з договором про постачання електроенергії №90474 від 20.04.2006, укладеним між кредитором і боржником.

У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника третьою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам (п. 2 Договору).

Відповідно до п. 3 Договору зобов`язання третьої особи за цим договором вважаються виконаними після зарахування належних до оплати боржником грошових коштів на відповідний поточний рахунок кредитора.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач у позовній заяві вказує на те, що спір у справі виник у зв`язку з тим, що для здійснення свої господарської діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» користувалось орендованими приміщеннями, балансоутримувачем яких є Державна установа «Львівська виправна колонія (№48)», використовуючи електричну енергію; за фактично спожиту у зв`язку з здійсненням господарської діяльності електроенергію відповідач сплачував грошові кошти на рахунок позивача, а позивач перераховував їх на користь Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго».

Однак, зважаючи на те, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання з оплати вартості електричної енергії, у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 281724,24 грн.

Як вказує позивач у позовній заяві, обов`язок відповідача щодо відшкодування вартості спожитої електроенергії на користь позивача виник з договору оренди нерухомого майна та з договору про виконання обов`язку боржника іншою особою.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 281724,24 грн.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У ч. 1 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Суд зазначає, що право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2019 у справі №916/142/19.

У постанові Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №905/1732/18 викладено правову позицію про те, що до позовів про права на нерухоме майно відносяться позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно, зокрема: віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України); негаторний - про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 Цивільного кодексу України); про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст.392 Цивільного кодексу України) тощо.

У постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №760/6693/17-ц судом зазначено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм Верховний Суду у постанові від 19.06.2019 у справі №760/6693/17-ц висловив правову позицію, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно, вимог іпотекодержателя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі №910/10647/18 дійшла висновку, що у частині третій статті 16 Господарського процесуального кодексу України в попередній редакції йшлося про виключну підсудність господарським судам справ у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном.

Натомість у частині третій статті 30 Господарського процесуального кодексу України в чинній редакції йдеться про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, тобто, перелік спорів цієї категорії розширено.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 зазначила, що за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майном або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного Господарського процесуального кодексу України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 дійшла висновку, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 Господарського процесуального кодексу України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, оскільки спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що відповідач орендував нерухоме майно - будівлі Львівської виправної колонії №48, за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка буд. 2, фактично споживав комунальні послуги для здійснення своєї господарської діяльності, зокрема, електроенергію, вартість якої повинен був відшкодовувати балансоутримувачу нерухомого майна (Державній установі «Львівська виправна колонія (№48)»), тобто, спір виник з приводу нерухомого майна, стосується прав та обов`язків, які виникли у зв`язку з користуванням відповідачем вказаним нерухомим майном, суд дійшов висновку, що такий спір повинен розглядатися за місцезнаходженням нерухомого майна (відповідно до ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України), тобто справа №910/2291/21 належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Господарського суду Львівської області.

Згідно з ч. 1 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У ч. 2 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У ч. 3 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Зважаючи на те, що спір у даній справі належить розглядати суду за місцезнаходженням нерухомого майна (м. Львів, вул. Хуторівка буд. 2), суд дійшов висновку передати справу №910/2291/21 за позовом Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» про стягнення 281724,24 грн на розгляд до Господарського суду Львівської області.

Керуючись статтями 30, 31, 182, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Справу №910/2291/21 за позовом Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Інжиніринг» про стягнення 281724,24 грн передати на розгляд до Господарського суду Львівської області.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Повний текст складено та підписано 01.04.2021.

Суддя О.М. Спичак