ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Справа № 918/501/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Шилан О.С.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - адв. Дунець Г.Я.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича

на рішення Господарського суду Волинської області, постановленого 01.12.2020 р. суддею Гарбар І. О. у м.Луцьку, повний текст складено 03.12.2020 р.

у справі № 918/501/20

за позовом фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько -Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд"

про визнання договору оренди № 577 від 26.11.2010 поновленим на той самий строк, на тих самих умовах

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2020 р. у справі № 918/501/20 відмовлено у задоволенні позову фізичної особи - підприємця Каваса Віктора Степановича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності, № 577 від 26.11.2010 р. поновленим на той самий строк, на тих самих умовах.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач фізична особа-підприємець Кавас В.С. подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області у справі № 918/501/20 від 01 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач не погоджується з ухваленим місцевим господарським судом рішенням, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права.

Пояснює, що умовами п. 10.10. договору визначено, що майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання за погодженням з орендодавцем. Зазначає, що акт сторонами не підписувався з об`єктивних причин.

Доводить, що сторонами не виконано умови п. 10.4. договору в частині надсилання будь-якою стороною іншій заяви про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, яким регламентовано, що «у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим самим договором».

Звертає увагу, що з 30 червня 2018 року по даний час обома сторонами договір продовжує виконуватися на загальних умовах.

Доводить, що законодавство визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах без проведення конкурсу. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди державного та комунального майна передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Посилається на норми ст. 764 ЦК України та статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", де зазначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Заперечує, що підприємець Кавас Віктор Степанович отримав лист від 27.04.2019 р. про припинення дії договору оренди, і звертає увагу, що жодного підтвердження щодо вручення або надслання даного листа на адресу позивача відповідач не надає.

Посилається на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 р. у справі № 906/742/18, № 906/743/18, № 906/746/18, від 16.07.2019 р. у справі № 906/744/18, від 13.08.2019 р. у справі № 906/740/18 та від 26.12.2019 р. у справі № 904/342/19.

Просить врахувати викладене і скасувати рішення Господарського суду Волинської області у справі № 918/501/20 від 01 грудня 2020 року повністю. Ухвалити нове рішення, яким визнати договір оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності, № 577 від 26.11.2010 р., укладений Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (орендодавець) (на сьогодні - Акціонерне товариство «Українська залізниця», Відповідач) та фізичною особою-підприємцем Кавасом Віктором Степановичем (орендар) поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором, тобто на 2 роки 364 дні - до 29 червня 2021 року.

Відповідач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" подав суду відзив на апеляційну скаргу.

Вважає рішення Господарського суду Волинської області таким, що ухвалене на основі об`єктивної оцінки зібраних у справі доказів та з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а позицію скаржника такою, що не відображає дійсні обставини справи.

Зазначає, що пунктом 10.1 договору оренди з урахуванням останньої додаткової угоди до нього від 25.04.2018 р. визначено, що цей договір діє до 30.06.2018 р. включно без подальшого продовження.

Тобто, небажання Товариства продовжувати дію договору оренди викладено в тексті додаткового договору від 25.04.2018 р. до договору оренди. Орендар підприємець Кавас В.С. додатковий договір від 25.04.2018 р. підписав, а відтак погодився з його умовами, що свідчить про його обізнаність ще 25.04.2018 р., коли укладався додатковий договір, із волевиявленням орендодавця щодо подальшої дії договору до 30.06.2018 включно без подальшого продовження. Тому зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Також, на підтвердження свого заперечення щодо продовження дії договору Товариством 27.04.2018 р. на адресу підприємця Каваса В.С. надіслано заяву № ФБМЕС- 01/238 про припинення дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 р., та лист № 1736 від 23.07.2018 р. яким повідомлено, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Так, Товариство зауважує, що саме по собі підписання сторонами додаткової угоди про продовження строку дії договору із застереженням про відмову від подальшого його продовження є окремим достатнім повідомленням орендаря про відповідний намір орендодавця.

З урахуванням викладеного просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги фізичній особі підприємцю Кавасу Віктору Степановичу на рішення Господарського суду Волинської області у справі № 918/501/20 від 01.12.2020 р., а рішення Господарського суду Волинської області залишити без змін.

В судове засідання 30.03.2021 р. фізична особа-підприємець Кавас В.С. не з`явився. Про час і місце розгляду справи сторона повідомлена судом в установленому порядку, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с. 272 у т. 1/.

Представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько -Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, надала пояснення по суті спору.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК країни суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

26.11.2010 р. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області/орендодавець та фізичною особою - підприємцем Кавасом Віктором Степановичем/орендарем укладений договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 577, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: кіоск № 9 площею 5,2 кв.м. ВП Станція Ковель ДГТО Львівська залізниця (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ353), що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, бульвар Л.Українки, 37-В та перебуває на балансі ВП Станція Ковель ДТГО Львівська залізниця (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 31.05.2010 і становить за незалежною оцінкою 9705,00 грн. без врахування ПДВ /а.с.11-14/.

Відповідно до п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою використання його для здійснення торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно з п.2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Пунктом 2.4 договору визначено, що обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на балансоутримувача за погодженням з орендодавцем.

Відповідно до п.3.1. договору, орендна плата визначається за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить 170,00 грн. за базовий місяць оренди (вересень 2010 року) без ПДВ.

Згідно з п.п. п.5.3, 5.9, 5.10 договору орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендар зобов`язаний щомісячно до 12 числа, наступного за звітним, надавати орендодавцеві та балансоутримувачу інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць (копію платіжного доручення з відміткою банку про перерахування орендної плати до Державного бюджету України та балансоутримувачу); на вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння. У разі припинення або розірвання Договору оренди повернути балансоутритмувачу, за погодження з орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного стану та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Відповідно до п. 10.1 договір укладено строком на 2 роки 364 дні - з 01.12.2010 р. по 29.11.2013 р. включно.

Згідно з п. 10.7 чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку на який його було укладено.

Відповідно до п.п.10.9-10.11 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу за погодженням з орендодавцем.

У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання за погодженням з орендодавцем. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

В подальшому сторони укладали додаткові договори: № 2 від 29.11.2013 р., № 4 від 25.11.2014 р., № 5 від 31.03.2015 р., № 6 від 20.07.2015 р. та додаткові договори від 29.01.2016 р., від 31.03.2016 р., від 30.06.2016 р., від 01.08.2016 р., від 17.11.2016 р., від 11.07.2017 р., від 07.04.2017 р., від 09.01.2018 р., від 25.04.2018 р. /а.с.15-26/.

За умовами п. 10.1 додаткової угоди до договору оренди, укладеної сторонами 25.04.2018 р., сторонами погоджено дію договору до 30.06.2018 р. включно без подальшого продовження /а.с.26/.

Договір оренди нерухомого майна та додаткові договори до нього підписані сторонами, скріплені їх печатками, в судовому порядку недійсним не визнавались.

На підтвердження свого волевиявлення щодо припинення договору відповідач 27.04.2018 р. надіслав на адресу підприємця Каваса В.С. заяву № ФБМЕС-01/238 про припинення дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 р. /а.с.174/ та 30.07.2018 р. лист № 1736 від 23.07.2018 р., якими повідомляв, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення /а.с.175/.

Також, 10.03.2020 р. та 18.05.2020 р. відповідач звертався з листами до орендаря про повернення майна у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди.

На час звернення позивачем із позовом до суду майно, що перебувало в оренді позивача, знаходиться на балансі Виробничого структурного підрозділу Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Отже, на умовах договору оренди нерухомого майна від 26.11.2010 р. № 577 та додаткових договорів до нього між сторонами виникли правовідносини з оренди державного майна, які регулюються нормами глави 58 ЦК України, 5 параграфом ГК України та Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно з ст. 759 ЦК України та ч. 1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди визначені у ст. 764 ЦК України. Суть продовження договору оренди згідно зі статтею 764 ЦК України полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції станом на укладення додаткової угоди 25.04.2018 р.) термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Істотне значення у даному випадку (незалежно від форми) має зміст такої заяви/вимоги про припинення чи зміну договору оренди, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її доведення до іншої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Частиною 2 ст. 291 ГК України встановлено, зокрема, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції станом на укладення додаткової угоди 25.04.2018 р.), де визначено, що договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, норми Цивільного кодексу України і Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції станом на укладення додаткової угоди 25.04.2018 р.) передбачають, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір є припиненим.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 ч. 3 ст. 202 ЦК України. Заява (повідомлення) орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

При цьому, такі заперечення можуть бути висловлені ним як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Колегією суддів на підставі матеріалів справи встановлено, що пунктом 10.1 договору оренди нерухомого майна від 26.11.2010 р. № 577 в редакції додаткового договору від 25.04.2018 р. сторони погодили дію договору до 30.06.2018 р. включно без подальшого продовження /а.с.26/. Отже, строк дії договору закінчився 30.06.2018 р., і волевиявлення орендодавця на припинення договору після цієї дати вже викладені в додатковій угоді від 25.04.2018 р., про що свідчить зміна редакції п.10.1 з визначенням "без подальшого продовження".

Додатковий договір від 25.04.2018 р. до договору оренди нерухомого майна від 26.11.2010 р. № 577 підписаний сторонами в т.ч. підприємцем Кавасом В.С. без зауважень, отже орендар погодився з його умовами, що свідчить про його обізнаність із волевиявленням орендодавця щодо припинення дії договору 30.06.2018 р. ще під час укладення додаткового договору.

Також листом від 23.07.2018 р. № 1736 відповідач повідомив позивача про те, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення /а.с. 175/. На підтвердження факту надсилання листа № 1736 від 23.07.2018 р. відповідач надав фіскальний чек «Укрпошти» від 30.07.2018 р. /а.с. 175 зі звороту/.

В подальшому листом № 219 від 10.03.2020 р. ВСП "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" заявив позивачу, що у разі неповернення орендованого майна шляхом звільнення протягом 14 календарних днів з дати отримання цієї пропозиції та надання на підпис орендодавцю підписаного акту приймання-передачі, ВСП "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" буде змушене звернутися до суду для вирішення питання звільнення майна /а.с. 176/.

Отже, колегія суддів вважає, що позиція орендодавця про припинення договору оренди нерухомого майна була викладена вже у додатковій угоді 25.04.2018 р. і відсутні докази, які б свідчили про зміну волевиявлення орендодавця.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 08.07.2019 р. у справі № 906/739/18, від 02.07.2019 р. у справі № 906/742/18, від 02.07.2019 р. у справі № 906/743/18, де зазначено, що сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 р. у справі 910/719/19 зазначила, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 ЦК України та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції станом на укладення додаткової угоди 25.04.2018 р.), спрямоване на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника державного майна володіти, користуватись та розпоряджатись майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність його майного становища. У контексті наведених норм настання наслвдків у вигляді припинення чи продовження договору є повязаним із дотриманням сторонами орендних правовідносин добросрвісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Таким чином, підписання сторонами додаткового договору від 25.04.2018 р. до договору оренди № 577 від 26.11.2010 р. про продовження строку дії договору із застереженням про відмову від подальшого його продовження є окремим достатнім повідомленням орендаря про відповідний намір орендодавця.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк дії договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010 р. є таким, що закінчив свою дію 30.06.2018 р. Колегія суддів вважає, що договір оренди діяв до 30.06.2018 р., оскільки орендодавець висловив своє заперечення щодо продовження дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 р., підписавши 25.04.2018 р додатковий договір та виклавши в новій редакції п. 10.1. розділу 10 "Строк дії та умови зміни, розірвання договору".

Колегія суддів вважає такими, що не мають значення у спорі доводи скаржника, що з 30.06.2018 р. по даний час обома сторонами договір виконується на загальних умовах, орендар користується орендованим майном, та виконує зобов`язання в частині оплати розрахунків в формі попередньої оплати з урахуванням такого.

Оплата за користування майном є обов`язком орендаря протягом всього часу, поки майно не повернуте ним орендодавцю в установленому порядку.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку з неповернення підприємцем майна після закінчення терміну дії договору оренди № 577 від 26.11.2010 р. АТ Укрзалізниця звернулося до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення повернення майна за період липень 2018 - червень 2019 (яка складається із 15121,03грн. нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати на суму 1191,36грн.), з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 577 від 26.11.2010 р. на суму 7772,33 грн. за період липень 2019 - лютий 2020 (яка складається із 10472,33 грн. нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати на суму 2700,00 грн.) та з іншим позовом про виселення із займаного приміщення (справа № 903/261/20 і справа № 903/789/19).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 17.09.2020 у справі № 903/789/19 залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 р. задоволено позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» м. Київ в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в інтересах Виробничого структурного підрозділу «Рівненсько-Тернопільське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Рівне до відповідача фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича про стягнення 13929,67 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07 жовтня 2020 року у справі № 903/261/20 залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 р. задоволено позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича про стягнення 7772 грн. 23 коп. та виселення із займаного приміщення.

Колегія судді враховує, що на момент розгляду даної справи, відповідно до інформації Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби закінчено виконавче провадження у справі № 903/261/20 і виселено Каваса В.С. з кіоску № 9 площею 5,2 кв.м. у м. Ковелі, що підтверджується також постановою державного виконавця № ВП № 6480250 від 17.03.2021 р. /а.с. 269/.

Колегія суддів також вважає, що позивач помилково ототожнює правовий інститут пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульований положеннями ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору та правовий інститут продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря (ст. 777 ЦК України, ч. 3 ст. 17 зазначеного Закону), сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову підприємця Каваса В.С. про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 577 від 26.11.2010 р. поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Господарського суду Господарського суду Волинської області від 01.12.2020 р. у справі № 918/501/20 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві, тому відсутні підстави для його зміни чи скасування. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Волинської області від 01.12.2020 р. у справі № 918/501/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Матеріали справи № 918/501/20 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений 02 квітня 2021 року

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.