РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2021Справа № 910/856/21
Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №9

(вул. Г.Севастополя, буд. 3а, м. Київ, 03124)

в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (бул. Т.Шевченка, буд. 50-Г, м. Київ, 01032)

до Товариства з необмеженою відповідальністю "Центр освоєння та експлуатації нової техніки" (пр-т. Комарова, буд. 1, м. Київ, 03058)

про виселення та стягнення 88 272,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з необмеженою відповідальністю "Центр освоєння та експлуатації нової техніки" про виселення та стягнення 88 272,42 грн. неустойки за Договором оренди №5638 від 01.10.2010.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від №5638 від 01.10.2010 припинив свою дію із закінченням строку на який його укладено.

У зв`язку з незаконним використанням державного нерухомого майна позивач просить суд виселити Товариство з необмеженою відповідальністю "Центр освоєння та експлуатації нової техніки" з орендованого майна та просить стягнути неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю в сумі 88 272, 42 грн. за період з квітня 2016 року по липень 2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/856/21 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Означену ухвалу, направлено відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернуто до суду з посиланням на відсутність адресата за такою адресою.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, за висновками суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність адресата вважається днем вручення учаснику справи ухвали суду в силу положень п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Отже відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи № 910/856/21, однак своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

01.10.2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр освоєння та експлуатації нової техніки» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5638.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 36, 00 кв. м., розміщеного за адресою: 03058, м. Київ, пр-т. Комарова (нова назва - Любомира Гузара), 1, на 1-му поверсі будівлі корпусу №8а, що перебуває на балансі Національного авіаційного університету (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно із звітом про незалежну оцінку станом на 31.05.2010 і становить 291 600 грн. (без ПДВ).

Відповідно до ч.1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Згідно з пунктом 1.2 договору майно передається в оренду з метою розміщення приватного навчального закладу (учбового класу для проведення навчань з підготовки авіаційного персоналу).

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 01.10.2010 по 01.10.2011 включно.

У подальшому Договір №5638 від 01.10.2010 був пролонгований додатковими договорами від 30.11.2011 №5638/01; від 05.11.2012 №5638/02; від 06.11.2013 №5638/03; від 05.12.2014 №5638/04; від 13.12.2016 №5638/05; від 12.07.2018 №5638/06, копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно з п.10.6.1 договору чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено.

28.02.2019 Регіональним відділенням фонду державного майна України по місту Києву направлено пропозицію про дострокове розірвання договору, однак відповідачем не було надано відповідь на вищезазначену пропозицію.

Оскільки, заява позивача про припинення чинності договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії була скерована відповідачу у встановлений термін, тому договір є припиненим.

Таким чином, строк дії договору закінчився 01.10.2019.

Відповідно до п.5.10 договору орендар зобов`язується: у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві/балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Пунктом 10.9 Договору оренди передбачено, що у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу.

Пунктом 10.10 Договору майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання.

Листами від 28.02.2019, 09.07.2019 та 28.02.2019, копії яких містяться в матеріалах справи, Регіональне відділення фонду державного майна України по місту Києву зверталось до відповідача щодо необхідності повернення об`єкту оренди, однак відповідачем відповіді надано не було.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до п.10.11 договору за відмову орендаря на вимогу орендодавця повернути орендоване майно, у разі припинення/розірвання за рішенням суду договору, орендар відшкодовує орендарю неустойку у розмірі подвійної щомісячної орендної плати за весь час, що відраховується від дати припинення або розірвання договору до підписання акта приймання-передачі (повернення), який підтверджує фактичне повернення орендованого майна.

29.07.2020 Регіональне відділення направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр освоєння та експлуатації нової техніки» було направлено претензію №30-10/6009 з вимогою сплати неустойки за користування майном в сумі 88 272, 42 грн. за період з жовтня 2019 по листопад 2020. Акту повернення об`єкту оренди матеріали справи не містять.

Враховуючи вищезазначене, вимога позивача щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 88 272, 42 грн. за період з жовтня 2019 по листопад 2020 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки, після закінчення дії договору оренди орендар не звільнив приміщення та не передав його по акту, тому вимога щодо виселення з державного нерухомого майна є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з необмеженою відповідальністю "Центр освоєння та експлуатації нової техніки" (пр-т. Комарова, буд. 1, корп.3, кв.116, м. Київ, 03058, ) до Державного бюджету України (одержувач: ГУК у м.Києві/Солом`янський район, код одержувача 37993783, банк: Казначейство України (ЕАП), р/р UA0026010, КЕКД 22080200, призначення платежу - надходження від орендної плати за користування майном бюджетних установ) неустойку в розмірі 88 272, 42 грн.

3. Виселити Товариство з необмеженою відповідальністю "Центр освоєння та експлуатації нової техніки" (пр-т. Комарова, буд. 1, корп.3, кв.116, м. Київ, 03058, ) з орендованого державного нерухомого майна - нежилих приміщень загальною площею 36,00 кв. м., розміщених за адресою: 03058, м. Київ, пр-т. Комарова (нова назва - Любомира Гузара), 1, на 1-му поверсі будівлі корпусу №8а.

4. Стягнути з Товариства з необмеженою відповідальністю "Центр освоєння та експлуатації нової техніки" (пр-т. Комарова, буд. 1, корп.3, кв.116, м. Київ, 03058, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 540, 00 грн.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов