ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2021 р. м. Київ Справа № 911/3320/20

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи - підприємця Щербини Миколи Олександровича

до товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"

про стягнення заборгованості в сумі 98 752,83 грн.,

за участю представника:

позивача: не з`явився;

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2020 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява фізичної особи - підприємця Щербини Миколи Олександровича (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 98 752,83 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору про надання транспортних послуг №1812/19-01 від 18.12.2019 року, згідно з якими позивач зобов`язувався надати транспортні послуги, а відповідач зобов`язувався послуги прийняти і оплатити.

Відповідач послуги, отримані у грудні 2019 року, оплатив частково.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 89 200,00 грн. основного боргу, 6 209,88 грн. пені, 1 550,03 грн. трьох процентів річних, 1 792,92 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою суду від 23.11.2020 року позовну заяву фізичної особи - підприємця Щербини Миколи Олександровича залишено без руху, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 162, п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України.

26 листопада 2020 року на адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та долучення витребуваних ухвалою суду документів.

Ухвалою суду від 01.12.2020 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 23 грудня 2020 року.

23 грудня 2020 року в засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 23.12.2020 року підготовче засідання відкладено на 20 січня 2021 року.

20 січня 2021 року в засіданні представник позивача заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи документів, яке підлягало задоволенню судом, позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 20.01.2021 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 17.02.2021 року.

17 лютого 2021 року представник позивача в засіданні позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.02.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 17 березня 2021 року.

16 березня 2021 року на електронну адресу Господарського суду Київської області представник позивача направила заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

17 березня 2021 року представники позивача та відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Київської області суду від 01.12.2020 року відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву та докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відзив на позовну заяву відповідачем надано не було.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

18 грудня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (далі - відповідач) та фізичною особою - підприємцем Щербиною Миколою Олександровичем (далі - позивач) був укладений договір про надання транспортних послуг №1812/19-01 (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов`язувався надати транспортні послуги, а відповідач зобов`язувався прийняти надані послуги та оплатити їх.

Згідно з п. 3.1. договору, розрахунки між позивачем і відповідачем здійснюються шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позивача в національній валюті - гривні на кожну окрему партію не пізніше 45-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акту.

Відповідно до п. 3.2. договору, вартість перевезення по погодженому із відповідачем маршруту від пункту завантаження до пункту вивантаження становить 4 300 грн. з урахуванням ПДВ за один рейс (або обумовлюється в кожному окремому випадку в письмовій формі).

Пунктом 3.3. договору встановлено, що підставою для оплати є підписаний сторонами акт виконаних робіт (наданих послуг) та отриманий відповідачем рахунок позивача, який виставляється після погодження вартості робіт (послуг) сторонами.

Згідно з п. 6.1. договору, усі спори або розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором, вирішуються шляхом дружніх переговорів. У випадку недосягнення спільного рішення шляхом переговорів, спори підлягають розгляду господарським судом у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Відповідно до п. 7.1. договору, договір вступає в силу з дня його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2020 р. У випадку, якщо жодна із сторін до спливу строку цього договору не заявить письмово про його припинення, договір вважається продовженим строком на один рік.

Пунктом 7.4. договору встановлено, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від належного виконання зобов`язань за договором та відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на те, що ним відповідачу були надані послуги за період з грудня 2019 року до січня 2020 року на загальну суму 189 200,00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт №282 від 24.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №283 від 24.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №287 від 26.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №288 від 26.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №289 від 26.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №290 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №291 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №292 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №293 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №294 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №295 від 28.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №296 від 28.12.2019 року на суму 4 300,00 грн. та №11 від 31.01.2020 року на суму 137 600,00 грн. Проте відповідач отримані послуги оплатив частково, а саме в сумі 100 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача вимогу №122/07 від 03 липня 2020 року, в якій просив відповідача оплатити надані позивачем послуги.

Відповідач відповіді на вищевказану вимогу не надав, заборгованість не сплатив.

Позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до Господарського суду Київської області, просив стягнути з відповідача 89 200,00 грн. основного боргу, 6 209,88 грн. пені, 1 550,03 грн. трьох процентів річних та 1 792,92 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 908 Цивільного кодексу України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно з ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 ст. 306 Господарського кодексу України встановлено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Згідно з ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги, про що сторонами підписано акти виконаних робіт №282 від 24.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №283 від 24.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №287 від 26.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №288 від 26.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №289 від 26.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №290 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №291 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №292 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №293 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №294 від 27.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №295 від 28.12.2019 року на суму 4 300,00 грн., №296 від 28.12.2019 року на суму 4 300,00 грн. та №11 від 31.01.2020 року на суму 137 600,00 грн., на загальну суму 189 200,00 грн., копії яких долучені до матеріалів справи, а також підтверджується товарно - транспортними накладними при перевезенні деревини автомобільним транспортом (ТТН-ліс), які долучені до матеріалів справи.

Судом встановлено, що відповідач послуги з перевезення вантажу оплатив частково, а саме в сумі 100 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1004 від 26.02.2020 року на суму 50 000,00 грн. та №1073 від 02.03.2020 року на суму 50 000,00 грн., а також банківськими виписками по рахунку позивача, копії яких долучені до матеріалів справи.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Представник відповідача документів, що спростували б доводи позивача або підтверджували б оплату боргу перед позивачем, суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач жодних документів, що підтверджували б оплату наданих позивачем послуг, суду не надав, тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 89 200,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в сумі 6 209,88 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках від суми визначеною обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 4.3. договору, у випадку несвоєчасної оплати, відповідач оплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день протермінування платежу.

Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено, що відповідач зобов`язаний був розрахуватись з позивачем за отримані послуги не пізніше 45-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акту (дата підписання останнього акту 31.01.2020 року) тобто до 06.04.2020 року включно.

Так, розмір пені враховуючи період заборгованості з 07.04.2020 року до 23.04.2020 року, суму боргу в розмірі 89 200,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 10,0%, складає 828,63 грн.;

з 24.04.2020 року до 11.06.2020 року, суму боргу в розмірі 89 200,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 8,0%, складає 1 910,73 грн.;

з 12.06.2020 року до 06.10.2020 року, суму боргу в розмірі 89 200,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 6,0%, складає 3 421,77 грн.,

а всього 6 161,13 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Крім стягнення пені, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 1 550,03 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 1 792,92 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Період заборгованості з 07.04.2020 року до 03.11.2020 року складає 211 днів, тому три проценти річних від суми 89 200,00 грн. становлять 1 542,72 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.

Так, сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, в період з 07.04.2020 року до 03.11.2020 року: у квітні 2020 року - 100,8% (УК №88 від 13.05.2020 року); травні - 100,3% (УК №109 от 11.06.2020 року); червні - 100,2% (УК №134 від 16.07.2020 року); липні - 99,4% (УК №154 від 12.08.2020 року); серпні - 99,8% (УК №176 від 11.09.2020 року); вересні - 100,5% (УК №199 від 13.10.2020 року), жовтні - 101,0% (УК №219 від 11.11.2020 року) від суми 89 200,00 грн., складає 1 790,99 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232, ч. 1 ст. 306, ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, ст. 253, ч. 5 ст. 254, ч. 1 ст. 509, ст. 525, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. ч. 1, 3 ст. 549, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 2 ст. 625, ст. 629, ч. 1 ст. 903, ст. 908, ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14 - 15, ст. 18, ст. 19, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 86, ч. 1 ст. 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, 236, ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов фізичної особи - підприємця Щербини Миколи Олександровича до товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" про стягнення заборгованості в сумі 98 752,83 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю ""Біогазенерго" (07201, Київська область, Іванківський район, селище міського типу Іванків, вулиця Розважівська, будинок 192, ідентифікаційний код 33593431) на користь фізичної особи - підприємця Щербини Миколи Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 89 200,00 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч двісті грн. 00 коп.) основного боргу; 6 161,13 грн. (шість тисяч сто шістдесят одну грн. 13 коп.) пені; 1 542,72 грн. (одну тисячу п`ятсот сорок дві грн. 72 коп.) трьох процентів річних; 1 790,99 грн. (одну тисячу сімсот дев`яносто грн. 99 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 2 100,77 грн. (дві тисячі сто грн. 77 коп. ) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 29.03.2021 року.

Суддя С. Грабець