ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/6996/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Коровай Л.В.,

за участю представників учасників справи:

представника позивача та третьої особи - Хрущ Є.І. (відеоконференція)

представника відповідача - Каракоці О.Р. - адвокат

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Привалов А.І.)

від 02.03.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Ходаківська І.П., суддів: Владимиренко С.В., Демидова А.М.)

від 30.09.2020

у справі за позовом Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Харківська міська рада

про визнання укладеним договору

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У травні 2019 року Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради (надалі - Департамент, позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ «КБ «Приватбанк», відповідач) про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач є замовником реконструкції приміщень відділення банку за адресою: вул. 23 Серпня, 51 у м. Харкові, проте в порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.05.2013 за №319, ухиляється від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

1.3. АТ «КБ «Приватбанк» проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту. Також відповідач вказував, що проведені відповідачем роботи, хоч і мають ознаки внутрішньої реконструкції та входять у загальне поняття будівельних норм за класифікаторами видів будівельних робіт, проте не є саме такими роботами, за якими, виходячи з тлумачення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» може бути передбачено обов`язок укладення договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020, у справі № 910/6996/19 в задоволенні позову про визнання укладеним договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова відмовлено.

2.2. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідачем проведено роботи з реконструкції цокольного поверху належного йому нерухомого майна - влаштування сховищ для цінностей в цокольному поверсі під службу інкасації згідно з договором підряду №07/05-2015 від 07.05.2015.

2.3. З огляду на те, що здійснені 1.3. АТ «КБ «Приватбанк» роботи на об`єкті за своїми ознаками підпадають під визначення переобладнання, оскільки відповідач здійснив будівництво шляхом реконструкції об`єкту в його внутрішніх розмірах, без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів, яке не пов`язано з частиною території, як земної поверхні, що у свою чергу виключає наміри забудови земельної ділянки, то суди вказали, що у нього відсутній обов`язок, передбачений статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

3.1. 09.11.2020 Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся із касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 у справі № 910/6996/19, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

3.2. 15.01.2021 Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради подав уточнену касаційну скаргу.

3.3. В уточненій касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставами, на яких подається касаційна скарга є пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме - неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм статей 1, 2, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 922/3627/18, від 05.12.2019 у справі № 922/4250/17, від 27.11.2019 у справі № 903/539/18, від 04.06.2018 у справі № 908/6331/15, від 25.05.2018 у справі № 903/736/17, від 07.05.2018 у справі № 908/6328/15, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 352/1129/16, від 15.04.2019 у справі № 642/3423/17.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» проти її задоволення заперечував та просив провадження у цій справі закрити на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

4.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних право-відносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.3. Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.4. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.5. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

4.6. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

4.7. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

4.8. Проаналізувавши висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 922/3627/18, від 05.12.2019 у справі № 922/4250/17, від 27.11.2019 у справі № 903/539/18, від 04.06.2018 у справі № 908/6331/15, від 25.05.2018 у справі № 903/736/17, від 07.05.2018 у справі № 908/6328/15, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 352/1129/16, від 15.04.2019 у справі № 642/3423/17, суд касаційної інстанції вважає правовідносини у вказаних справах та справі, що переглядається, є подібними.

4.9. Проте висновки, які викладені у вищезазначених постановах не підлягають врахуванню, оскільки станом на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення, було відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури. Після внесення змін до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

4.10. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

4.11. Так, у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19, які ухвалені після подання касаційної скарги, викладено таку правову позицію.

4.12. Статтею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів. За приписами статті 187 цього ж Кодексу судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору.

4.13. Частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

4.14. Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.

4.15. Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина 3 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

4.16. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін (частина 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

4.17. Водночас, з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими скасовано статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

4.18. Згідно з п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20.09.2019 договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

4.19. Тобто, з 01.01.2020 у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

4.20. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України).

4.21. Отже, станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова. Відтак суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

4.22. Аналогічні висновки щодо застосування статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при вирішення спору про укладення договору про пайову участь викладено також у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19.

4.23. З огляду на викладене, оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів підлягають залишенню без змін з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови, а касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

5. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення у відповідній частині, не передаючи справу на новий розгляд.

5.2. Згідно зі статтею 311 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

5.3. Суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

5.4. Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, однак, зазначене не призвело до ухвалення судами попередніх інстанцій неправильних по суті спору судових рішень у цій справі, Касаційний господарський суд, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне змінити оскаржувані судові рішення шляхом зміни їх мотивувальних частин з їх викладенням в редакції цієї постанови без скасування резолютивних частин оскаржуваних рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

6.2. З огляду на те, що Верховний Суд залишає резолютивні частини оскаржуваних судових рішень без змін, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 3 частини 1 статті 308, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 у справі № 910/6996/19 змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді О. Кібенко

Л. Стратієнко