ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Справа № 915/57/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи

за позовом: за позовом: державного підприємства «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ» (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14, )

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «СІСАЙД ТЕРМІНАЛ» (54020, м. Миколаїв, вул. Громадянський узвіз, буд. 1/1, )

про: стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

15.01.2021 державне підприємство «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №06/51 від 14.01.2021 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «СІСАЙД ТЕРМІНАЛ» заборгованості за договором від 29.12.2018 № 72-Р, яка складається з:

- 3357,84 грн основний борг,

- 487,53 грн пеня,

- 129,21 грн інфляційне збільшення,

- 96,61 грн 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2021, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/57/21 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 20.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; встановлено сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті справи.

Направлену на адресу відповідача ухвалу суду від 20.01.2021 поштовим відділенням повернуто суду без вручення за закінченням терміну зберігання.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Крім того, ч. 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на таку особу - учасника процесу.

Відповідно до приписів п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідачів до суду не надходило.

Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, не скористалися.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з приписами ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Враховуючи, що відповідач не заперечив про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом на подання відзиву по суті позовних вимог, жодних заяв або клопотань на розгляд суду не подав, суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає обгрунтованим постановлення рішення в цій справі у строк, визначений ст. 248 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

29.12.2018 між Державним підприємством «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ» (далі виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІСАЙД ТЕРМІНАЛ» (далі замовник, відповідач) укладений Договір №42-Р про надання послуг тимчасового зберігання вантажу (майна) (далі Договір), за умовами якого виконавець за наявності виробничої можливості за заявкою замовника надає послуги з тимчасового зберігання вантажу (товару), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці послуги на умовах цього Договору (п.1.1.).

Відповідно до п.2.1. Договору, замовник сплачує виконавцю вартість послуг, що вказані у Додатку №1, який є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до п.2.4 Договору, оплата наданих виконавцем послуг здійснюється на підставі підписаного обома сторонами Акту наданих послуг згідно виставленого рахунку до 20-го числа місяця наступного за звітним.

Відповідно до умов п.3.4.9. Договору, до 10-го числа місяця наступного за звітним замовник зобов`язаний підписати акти наданих послуг та один примірник акту повернути виконавцю або в такий же строк надати виконавцю письмові обгрунтовані зауваження.

Якщо замовник протягом зазначеного періоду надішле свої обгрунтовані зауваження щодо акту, то виконавець протягом 5-ти робочих днів із моменту їх отримання зобов`язаний усунути недоліки, вказані замовником, або обгрунтувати відмову в їх усуненні та повторно надати акт на підпис замовнику.

Якщо виконавець протягом вказаного строку не отримає підписаний замовником акт наданих послуг або обгрунтовані письмові зауваження до нього, то акт вважається таким, що повністю погоджений і затверджений замовником без претензій, а вказані в ньому послуги підлягають оплаті в повному розмірі.

Відповідно до п.8.1. цей Договір набирає чинності з 01.01.2019 та діє до 31.12.2019 включно.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Заявкою №1 від 29.12.2018 відповідач просив позивача керуючись положеннями договору №72-Р від 29.12.2018 надати послуги із відкритого зберігання майна (вантажу) у вигляді металолому, шпал-трухи, брусів перевідних, шпал дерев`яних, матеріалів будови колії, орієнтовно вага яких складає 60т на майданчику порту біля колії №14 парку «З» на 2019 рік.

Заявкою №2 від 29.12.2018 відповідач просив позивача надати послуги із критого зберігання майна (вантажу) у вигляді меблів у приміщенні №24 2-го поверху будівлі такелажного складу з службовими приміщеннями (інв. №3343) на 2019 рік.

15.01.2020 позивачем було направлено відповідачеві супровідним листом №03/49 від 13.01.2020 рахунок №26152651 від 31.12.2019 про оплату послуг зі зберігання майна у грудні 2019 року за договором №72-Р від 29.12.2018 на суму 3357,84 грн та акт наданих послуг №26152651 від 31.12.2019 на суму 3357,84 грн (а.с.17-20).

Відповідачем акт наданих послуг не підписано, вартість наданих послуг не оплачено.

Предметом даного позову є майнова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за Договором, а також пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмета доказування у даній справі належить встановлення обставин порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами Договором.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на:

- Договір №72-Р від 29.12.2018 про надання послуг тимчасового зберігання вантажу (товару) з протоколом узгодження розбіжностей по ньому;

- рахунок №26152651 від 31.12.2019;

- Акт наданих послуг №26152651 від 31.12.2019;

- супровідний лист №03/49 від 13.01.2020;

- заявку №1 від 29.12.2018 про надання послуг із відкритого зберігання майна;

- заявку №2 від 29.12.2018 про надання послуг із критого зберігання майна.

Відповідач, як було зазначено вище, відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів на підтвердження власної правової позиції суду не надав.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд встановив таке.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною першою ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. (ст. 937 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вже зазначалось раніше, на підтвердження надання послуг за договором позивачем до матеріалів даної справи додані відповідні заявки відповідача №1 та № 2 від 29.12.2018, акт про надання послуг №26152651 від 31.12.2019 на суму 3357,84 грн та відповідний рахунок №26152651 від 31.12.2019.

Позивачем рахунок та акт наданих послуг надіслано відповідачеві, відповідачем зобов`язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений п.2.4. Договору, не виконано, вартість наданих послуг не оплачено, акт наданих послуг у відповідності з умовами п.3.4.9 Договору не підписано, письмових обгрунтованих зауважень позивачеві не надіслано.

Отже, за умовами п.3.4.9. Договору акт вважається повністю погодженим і затвердженим замовником без претензій, а вказані в ньому послуги оплаті в повному обсязі.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та оплати наданих послуг не надав, наявність заборгованості не спростував.

Виходячи з викладеного, позовні вимоги в частині стягнення вартості наданих послуг в сумі 3357,84 грн суд вважає обгрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 487,53 грн суд зазначає наступне.

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За змістом п. 4.3. Договору за прострочення оплати по Договору з замовника стягується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у період, за який сплачується пеня від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення до повного погашення заборгованості, включаючи день оплати.

Таким чином, на підставі статті 549 ЦК України, статті 230 ГК України та положень Договору позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.

Позивачем нараховано пеню за період з 21.01.2020 по 05.01.2021 в сумі 487,53 грн.

Судом перевірено розрахунок позивача та встановлено, що період нарахування пені та суму позивачем визначено правильно, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 96,61 грн та інфляційного збільшення боргу у розмірі 129,21 грн, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Стаття 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

За розрахунком суду за допомогою програми IpLex інфляційне збільшення за період з лютого 2020 року по грудень 2020 року становить 160.60 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційного збільшення підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог в сумі 129,21 грн.

Розрахунок позивача в частині 3% річних арифметично правильний, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 165, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІСАЙД ТЕРМІНАЛ» (54020, м. Миколаїв, вул. Громадянський узвіз, буд. 1/1; ідентифікаційний код 34770199) на користь Державного підприємства «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ» (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 23/14; ідентифікаційний код 01125608) суму заборгованості за Договором від 29.12.2018 № 72-Р про надання послуг з тимчасового зберігання у розмірі 4071,19 грн, з яких: 3357,84 грн-основний борг, 487,53 грн пеня, 129,21 грн інфляційне збільшення боргу, 96,61 грн 3% річних, а також 2270,00 грн судового збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

5.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Сторони у справі:

позивач: державне підприємство «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ» (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14, ),

відповідач: товариств з обмеженою відповідальністю «СІСАЙД ТЕРМІНАЛ» (54020, м. Миколаїв, вул. Громадянський узвіз, буд. 1/1, ).

Судове рішення складено та підписано судом 23.03.2021.

Суддя В.О.Ржепецький