ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

26.03.2021 м. Дніпро Справа № 904/11028/15(904/1924/21)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Парусніков Ю.Б.,

перевіривши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2021р. (суддя - Соловйова А.Є., м. Дніпро) у справі № 904/11028/15(904/1924/21)

за позовом ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МіК", с. Надеждівка Криворізького району Дніпропетровської області

про стягнення витрат на відрядження в розмірі 1 291,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2021р. заявлений ОСОБА_1 відвід судді Соловйовій А.Є. у справі № 904/11028/15(904/1924/21) визнано необґрунтованим. Передано матеріали позовної заяви № 904/11028/15(904/1924/21), в якій заявлено відвід судді Соловйовій А.Є., для розгляду даного відводу складом суду, визначеному у порядку ст. 32 ГПК України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2021р., задовольнити заяву ОСОБА_1 про відвід судді Соловйової А.Є.

Перевіривши матеріали апеляційної скарги, апеляційний господарський суд вважає за необхідне повернути скаржнику апеляційну скаргу з огляду на наступне.

Згідно із ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

У ст. 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

За змістом п. п. 8, 9 ч. 3 ст. 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 17 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм.

Згідно з ч. 2 ст. 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Таким чином, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 255 ГПК України, є вичерпним.

Відповідно до ч. 3 ст. 255 ГПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Аналіз положень ст. 255 ГПК України дозволяє зробити висновок, що зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких проміжних ухвал місцевого господарського суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Предметом апеляційного оскарження, є ухвала суду першої інстанції від 22.03.2021р. про визнання заяви про відвід необґрунтованою та її передачу для розгляду даного відводу складом суду, визначеному у порядку ст. 32 ГПК України.

Відповідно до норм ГПК України, що регламентують право на апеляційне оскарження, вказану ухвалу суду першої інстанції не віднесено до ухвал, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Водночас право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі "Пелевін проти України"). Такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою і повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ у справі "Воловік проти України" від 06.12.2007р.).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000р. зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства (Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987р., серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.1996р., серія A, № 212-A, с. 15, п. 31) Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у названій статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення ЄСПЛ у справах "Делькур проти Бельгії" від 17.01.1970р. та "Гофман проти Німеччини" від 11.10.2001р.).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "Волчлі проти Франції" від 26.07.2007р.).

Права можуть бути обмежені, але лише у такий спосіб та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (рішення ЄСПЛ у справах "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992р. та "Станев проти Болгарії" від 17.01.2012р.).

Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це може спотворити саму суть цього права (рішення ЄСПЛ у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р.).

Встановлене обмеження апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про визнання заяви про відвід судді необґрунтованим та її передачу для визначення судді є пропорційним та не порушує самої суті права на судовий захист, оскільки ч. 3 ст. 255 ГПК України передбачено можливість включення заперечення проти такої ухвали до апеляційної скарги на рішення суду.

До того ж таке обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду ухвал, не зазначених у частині першій статті 255 ГПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга не приймається до розгляду і підлягає поверненню на підставі п. 4 ч. 5 ст. 260 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 254, п. 4 ч. 5 ст. 260 ГПК України, апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2021р. у справі № 904/11028/15(904/1924/21) повернути без розгляду.

У зв`язку з припиненням відправлення поштової кореспонденції в Центральному апеляційному господарському суді, про що складений акт від 23.11.2020р., апеляційна скарга з додатками скаржнику не надсилається, знаходитиметься у Центральному апеляційному господарському суді та скаржник має можливість отримати її в суді апеляційної інстанції нарочно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя _________________ І.О. Вечірко

Суддя _________________ Л.М. Білецька

Суддя _________________ Ю.Б. Парусніков