ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2021 р. Справа№ 910/13379/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 17.03.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.11.2020 (повний текст складено 16.11.2020)

у справі №910/13379/20 (суддя Котков О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Агро Капітал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес"

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест Агро Капітал" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" (далі - відповідач, скаржник) про стягнення заборгованості за договором оренди залізничного рухомого складу № 261119 ЦС від 26.11.2019 в розмірі 741 767,78 грн., з них: основного боргу - 718 184,64 грн. (сімсот вісімнадцять тисяч сто вісімдесят чотири гривні 64 копійки), пені - 18 985,91 грн. (вісімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять гривень 91 копійка) та 3% річних - 4597,23 грн. (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто сім гривень 23 копійки).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором оренди залізничного рухомого складу № 261119 ЦС від 26.11.2019, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Агро Капітал" грошові кошти: основного боргу - 718 184,64 грн. (сімсот вісімнадцять тисяч сто вісімдесят чотири гривні 64 копійки), пені - 18 985,91 грн. (вісімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять гривень 91 копійка), 3% річних - 4597,23 грн. (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто сім гривень 23 копійки) та судовий збір - 11 126,52 грн. (одинадцять тисяч сто двадцять шість гривень 52 копійки).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не був повідомлений про розгляд даної справи. Також скаржник зазначає, що вся заборгованість погашена.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Шаптали Є.Ю., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

15.01.2020 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано: платіжне доручення №361 від 12.01.2021 про сплату судового збору в розмірі 16689,78 грн., а також заява про зміну апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20. Призначено справу до розгляду на 17.03.2021.

10.02.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 без змін.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці з 05.03.2021-19.03.2021, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/13379/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021 для розгляду справи №910/13379/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

В судове засідання 17.03.2021 з`явився представник відповідача, який підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, та просив рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач в судове засідання 17.03.2021 не з`явився, про поважність неявки суд не повідомив.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності позивача та його повноважних представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.03.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини додаткової постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 26.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвест Агро Капітал" (надалі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" (надалі - орендар) укладено договір оренди залізничного рухомого складу № 261119 ЦС (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування на умовах оренди рухомий склад - залізничні вагони-цистерни (надалі - "PC").

Відповідно до п. 4.1. договору орендна плата за користування одиницею рухомого складу становить 500,04 грн. за одну одиницю РС на добу з урахуванням ПДВ.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що орендна плата за перший місяць орендного користування, сплачується орендарем у формі 100% попередньої оплати, на підставі рахунку орендодавця у строк не пізніше 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку, до моменту відправки РС на станцію першого навантаження орендаря. Наступні платежі орендної плати здійснюються орендарем орендодавцю щомісячно, не пізніше 5-го числа поточного календарного місяця орендного користування РС, на підставі рахунків орендодавця.

Згідно з п. 4.4. договору сторони щомісячно складають та підписують акт наданих послуг. Орендар повинен протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання оригіналу акту наданих послуг підписати останній або мотивувати відмову від підписання. В іншому випадку акт наданих послуг вважається погодженим та підписаним орендарем.

Додатковою угодою № 2 від 29.05.2020 сторони визначили, що орендна плата за користування одиницею рухомого складу становить 450,00 грн. за одну одиницю РС на добу з урахуванням ПДВ.

На підставі акту прийому-передачі № 1 від 04.12.2019 орендодавець передав, а орендар прийняв залізничний рухомий склад - вагони-цистерни у кількості 23 (двадцять три) одиниці. В акті визначено, що вагони в технічно справному стані та комерційно придатному стані. У орендаря претензій до стану залізничного рухомого складу немає.

На виконання умов договору оренди залізничного рухомого складу № 261119 ЦС від 26.11.2019 позивач надав, а відповідач прийняв послуги з оренди залізничного рухомого складу, що підтверджується актами надання послуг № 102 від 31.03.2020 на суму 356 528,52 грн., № 129 від 30.04.2020 на суму 345 027,60 грн., № 166 від 31.05.2020 на суму 356 528,52 грн., № 203 від 30.06.2020 на суму 305 550,00 грн., № 224 від 31.07.2020 на суму 314 550,00 грн. Означені акти надання послуг підписані сторонами без заперечень, про що свідчать підписи та печатки сторін на актах.

Як зазначає позивач, за надані послуги відповідач розрахувався лише частково у розмірі 960 000,00 грн., відтак, відповідач, за розрахунками позивача, має заборгованість за договором в розмірі 718 184,64 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за неналежне виконання останнім грошового зобов`язання щодо оплати орендних платежів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку заявленої до стягнення суми та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором оренди залізничного рухомого складу № 261119 ЦС від 26.11.2019 в розмірі 718 184,64 грн.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди), а відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України та ст. 759 Цивільного кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

П. 4.2. договору визначено, що платежі орендної плати здійснюються орендарем орендодавцю щомісячно, не пізніше 5-го числа поточного календарного місяця орендного користування РС, на підставі рахунків орендодавця.

При цьому, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За приписами частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, пред`явлення позивачем рахунку-фактури не є подією, з якою пов`язано початок перебігу строку виникнення зобов`язання, оскільки подія є об`єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, тоді як пред`явлення рахунку є саме дією, яка є вираженням суб`єктивної волі учасників правовідносин.

Крім того, рахунок-фактура є документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти та ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а отже, враховуючи, що банківські реквізити Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Агро Капітал" вказані у договорі, наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити орендні платежі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 910/13527/17.

З огляду на положення ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України та п. 4.2. договору строк оплати орендних платежів з оренди залізничного рухомого складу є таким, що настав.

Наявність, обсяг заборгованості відповідача у розмірі 718 184,64 грн. та настання строку виконання обов`язку щодо сплати орендних платежів не були спростовані відповідачем.

При цьому за змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

За умовами ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Позивачем доведено суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо не здійснення оплати вартості орендних платежів з оренди залізничного рухомого складу, тоді як строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати орендних платежів настав, а наявність заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач доказів сплати боргу в повному обсязі станом на день розгляду справи суду не надав.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором оренди залізничного рухомого складу № 261119 ЦС від 26.11.2019 в розмірі 718 184,64 грн.

Твердження скаржника, що останній не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судовою колегією оцінюються критично, з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13379/20, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Так, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" за адресою: 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 7б, секція Д, офіс 33, яка вказана в позовній заяві, апеляційній скарзі та відповідає адресі місцезнаходження у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що поштове відправлення з ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі не було вручене відповідачу та було повернуте до суду з відміткою у довідці відділення поштового зв`язку на відповідному конверті "не знаходиться" - 15.09.2020.

Згідно приписів ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

В п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Отже, керуючись приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що днем вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі від 10.09.2020 у справі № 910/13379/20 є 15.09.2020.

Посилання скаржника на погашення повної суми заборгованості, заявлену позивачем по даній на суму 718 184,64 грн., як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, судовою колегією відхиляються з огляду на те, що неподання відповідачем суду першої інстанції до моменту ухвалення відповідного рішення (16.11.2020) відомостей про сплату боргу, а відтак, і зміна стану розрахунку між сторонами, не може бути згідно з ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування за наведених скаржником підстав правильного рішення суду першої інстанції. При цьому, подання суду першої інстанції відповідних відомостей покладено процесуальним законом на сторін спору, що узгоджується з приписами ст. 14, ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність сплати боргу має враховуватись під час виконання рішення суду згідно з вимогами Закону України "Про виконавче провадження", а також не позбавляє відповідача можливості реалізувати свої права, обумовлені ст. ст. 327, ст. 328 Господарського процесуального кодексу України або в межах судового провадження, або в межах виконавчого провадження, як сторони виконавчого провадження.

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 18 985,91 грн. та 3% річних в розмірі 4597,23 грн. за порушення виконання грошового зобов`язання щодо оплати орендних платежів з оренди залізничного рухомого складу.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В п. 8.3. договору визначено, що за несвоєчасне перерахування коштів (повністю або частково), орендар, в безумовному порядку сплачує орендодавцю пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу. Сплата пені не звільняє орендаря від зобов`язання сплачувати орендну плату в повному розмірі.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При перевірці наданого позивачем розрахунку пені, окремо по кожному акту надання послуг, судова колегія встановила, що він виконаний арифметично вірно, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, за розрахунком позивача, становить 18 985,91 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредитором.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів встановила, що він виконаний арифметично вірно, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, за розрахунком позивача, становить 4597,23 грн.

Клопотання скаржника про зменшення розміру нарахованих судом першої інстанції штрафних санкцій, судовою колегією відхиляється з огляду на необґрунтованість та безпідставність.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспрес" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13379/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/13379/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.03.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала