ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2021 р. Справа№ 910/3485/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Грека Б.М.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від позивача: Мельник Н.Й. - ордер серії КС №379607 від 08.10.2020

від відповідача: Буртовий М.В. - ордер серії АІ № 1056071 від 16.09.2020

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року

у справі №910/3485/20 (суддя Мандичев Д.В.)

за заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору недійсним

в межах справи №910/16249/19

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва у межах справи №910/16249/19 про його неплатоспроможність із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору позики грошей, укладеного 09.09.2016 року, з моменту його укладення.

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на фіктивність спірного договору позики, оскільки відповідач не мав наміру його виконувати, а лише хотів заволодіти грошовими коштами позивача. Позивач, в свою чергу, погодився на укладення вказаного договору під впливом тяжкої обставини, а саме у зв`язку з необхідністю допомогти своїй матері, яка є акціонером ПАТ "Фортуна-банк", щодо докапіталізації якого проводилися певні заходи. Крім того, позивач також зазначає, що грошових коштів за договором не отримував.

За наслідками розгляду заявлених позовних вимог рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/3485/20, прийнятого в межах провадження у справі №910/16249/19 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , у задоволенні позову боржника відмовлено повністю, судові витрати покладено на позивача.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано недоведеністю належними та допустимими доказами обставин, за наявності яких спірний правочин підлягає визнанню недійсним.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Крім того, скаржник просив витребувати у Національного банку України виписки з особових рахунків Montvest LLP, відкритих у ПАТ "Фортуна-Банк", з дати їх відкриття.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 колегією суддів у склад головуючого судді Копитової О.С. суддів: Грека Б.М., Сотнікова С.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/3485/20, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 16.12.2020 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

16.12.2020 року через відділ документального забезпечення від ОСОБА_1 надійшло клопотання від 14.12.2020 року про витребування доказів.

Ухвалою суду від 16.12.2020 року відмовлено скаржнику у задоволенні клопотання від 14.12.2020 року про витребування доказів як необґрунтованого, відкладено розгляд справи на 13.01.2021 року на підставі положень ст. 216 ГПК України та зазначено про необхідність ОСОБА_1 подати належні докази в обґрунтування клопотання про витребування у Національного банку України виписки з особових рахунків Montvest LLP, у відкритих у ПАТ "Фортуна-Банк", з дати їх відкриття.

12.01.2021 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів, в якому останній просив витребувати у Національного банку України виписки з особових рахунків Montvest LLP, у відкритих у ПАТ "Фортуна-Банк", з дати їх відкриття, а від представника ОСОБА_2 - заперечення на клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 13.01.2021 року оголошено перерву у справі до 27.01.2021 року на підставі ст. 216 ГПК України.

25.01.2021 року засобами електронного зв`язку від представника ОСОБА_2 надійшли пояснення.

26.01.2021 року через відділ документального забезпечення суду від скаржника надійшли пояснення.

Ухвалою суду від 27.01.2021 року відкладено розгляд справи на 10.02.2021 року на підставі ст. 216 ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді Копитової О.С. у відпустці протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2021 року справу №910/3485/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М. судді: Грек Б.М., Отрюх Б.В.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/3485/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року та призначено її до розгляду на 25.02.2021 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

Ухвалою суду від 25.02.2021 року оголошено перерву у справі до 18.03.2021 року на підставі ст. 216 ГПК України.

Розглянувши в судовому засіданні 18.03.2021 року клопотання позивача про витребування у Національного банку України виписки з особових рахунків Montvest LLP, відкритих у ПАТ "Фортуна-Банк", з дати їх відкриття, заслухавши позиції присутніх представників сторін, судова колегія дійшла висновку про відмову у його задоволенні як безпідставного та необґрунтованого, оскільки витребувані документи не стосуються предмета доказування у даній справі.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

18.03.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у даній справі - залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, судова колегія зазначає, що 21.04.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 року, відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 09.09.2016 року ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 604.

За умовами пункту 1 договору позики ОСОБА_2 позичив, а ОСОБА_1 взяв у борг гроші в сумі 109 710 000 грн., які на день підписання цього договору є еквівалентом 4 140 000 дол. США за комерційним курсом на день укладення договору.

Пунктом 2 договору позики встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути зазначену вище суму до 31.12.2021 року включно, без перерахування відсотків, згідно з наведеним у пункті 2 графіком платежів, перший платіж за яким мав бути до 31.12.2016 року.

Відповідно до пункту 9 договору позики зміни і доповнення до цього договору за згодою сторін вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально.

Згідно з пунктом 12 договору позики цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Договір складено в трьох примірниках, один із яких знаходиться в справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С., а інші - видаються сторонам.

У подальшому, 16.06.2017 року між сторонами укладено Додатковий договір № 1 до Договору позики, за умовами пункту 1.1 якого в пункт 1 Договору позики внесені зміни, за якими позикодавець позичив, а позичальник взяв у борг гроші в сумі 109 710 000 грн., які на день підписання цього договору є еквівалентом 4 140 000 дол. США за комерційним курсом на день укладення договору. Передачу грошей (позики) здійснено до підписання договору. Факт підписання договору свідчить про отримання позичальником усієї вказаної у договорі грошової суми (позики) та про відсутність у позичальника будь-яких претензій, які би стосувалися цього питання.

Пунктом 2 додаткового договору внесені зміни до графіку погашення позики, оскільки станом на момент укладення додаткового договору позичальник повернув позикодавцю частину позики, в розмірі 1 881 500 грн., що є еквівалентом 71 000 дол. США, що підтверджується письмовою заявою позикодавця, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. від 23.03.2017 року, переданою позичальнику.

Даний додатковий договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. та зареєстрований у реєстрі за №549.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Так, у якості підстави для визнання спірного договору позики недійсним позивач посилається на те, що він укладений відповідачем без наміру його виконувати та з метою заволодіння коштами позивача. У свою чергу, позивач погодився на укладення такого договору щоб допомогти своїй матері, яка є акціонером ПАТ "Фортуна-банк" із часткою 99,64 %, та докапіталізацію якого було необхідно проводити. При цьому, за твердженнями позивача, останній грошових коштів за договором не отримував.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 року у справі № 6-1662цс17 та у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 740/2904/17-ц).

Місцевим судом також вірно встановлено, що укладений між сторонами Договір позики має письмову форму, містить підписи позивача, як позичальника, та відповідача - позикодавця, а також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 604.

В подальшому між сторонами укладено додатковий договір до Договору позики, в якому зазначено, що факт підписання договору свідчить про отримання позичальником усієї вказаної у договорі грошової суми (позики) та про відсутність у позичальника будь-яких претензій, які б стосувались цього питання.

Даний додатковий договір також має письмову форму, містить підписи позивача та відповідача, нотаріально посвідчений та зареєстрований у відповідному реєстрі. Дійсність підпису ОСОБА_1 на вказаному договорі скаржником не оспорюється.

При цьому, з даного договору вбачається вчинення позивачем дій по частковому погашенню боргу за Договором позики. Погашення частини суми позики також підтверджується позивачем у відповіді на відзив, з посиланням на вимагання відповідачем сплати коштів, що оформлялося як повернення позики.

Положеннями статті 43 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження власної позиції позивач 29.05.2020 року надав суду нотаріально завірену заяву свідка ОСОБА_3 від 28.05.2020 року, а відповідач 16.06.2020 року - нотаріально завірену заяву свідка ОСОБА_4 від 05.06.2020 року.

Відповідно до приписів статті 88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (частина 1 статті 87 ГПК України).

У відповідності до положень статті 77 ГПК України, за якими обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 2 статті 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Згідно приписів статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Господарський суд міста Києва вірно зазначив, що з поданої до суду позивачем заяви свідка ОСОБА_3 не вбачається наявність обставин, які повідомлені вказаною особою, що мають безпосереднє значення для справи, предметом якої є визнання недійсним правочину. Наведені в указаній заяві обставини не містять жодних відомостей та згадки про спірний правочин, а відтак правомірно не прийнято таку заяву до уваги як доказ у справі на підтвердження обставин укладення спірного договору позики.

Щодо поданої відповідачем заяви свідка, то судова колегія критично оцінює висновок суду щодо неприйняття її до уваги як доказ у справі з огляду на законодавчу неможливість доведення факту вчинення правочину свідченням свідків, оскільки в даному випадку заявою свідка ОСОБА_4 підтверджується не факт укладення (підписання) спірного договору позики, що в свою чергу позивачем не заперечується, а факт передачі грошових коштів за укладеним договором позики від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у визначеному договором розмірі, що є істотною умовою договору позики та є підставою вважати такий договір укладеним.

Так, у поданій заяві свідок ОСОБА_4 повідомив, що був присутнім при передачі коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , які останній отримав у присутності ОСОБА_4 готівкою у розмірі 4 140 000 дол. США в гривневому еквіваленті, які ОСОБА_4 особисто переніс із автомобіля ОСОБА_2 до автомобіля ОСОБА_1 .

Згідно пояснень свідка, зустріч відбулась поряд з офісом нотаріуса Козаренко О.С. на вул. Інститутській в м. Києві.

Як стверджує свідок, ОСОБА_2 сів в авто до ОСОБА_1 , де вони вдвох перерахували передані кошти, після чого вони вийшли з машини, зачинили її та зайшли до нотаріуса, після виходу з офісу якого у ОСОБА_2 в руках знаходились нотаріально засвідчені документи.

З даної заяви свідка вбачається, що ОСОБА_4 обізнаний про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань.

З огляду на вище викладене така заява приймається апеляційним судом у якості належного доказу по справі, яким спростовуються відповідні твердження позивача щодо неотримання коштів від ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками місцевого суду про відхилення доводів позивача щодо фіктивності оспорюваного договору внаслідок його укладення відповідачем, як директором компанії Montvest LLP, на суму розміщених вказаною компанією на рахунках у ПАТ "Фортуна-банк" коштів з метою їх повернення у зв`язку з віднесенням банку до неплатоспроможних.

Так, на підставі рішення Правління Національного банку України від 26.01.2017 року №55-рш/БТ "Про віднесення ПАТ "Фортуна-банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.01.2017 року №320 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Фортуна-банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 21.02.2017 №89-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Фортуна-банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.02.2017 року №665 "Про початок процедури ліквідації АТ "Фортуна-банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Окрім того, суд зауважив, що укладення між сторонами спірного Договору позики здійснено 09.09.2016 року, тобто ще до віднесення ПАТ "Фортуна-банк" до категорії неплатоспроможних.

До того ж, матеріали справи не містять жодних доказів перебування відповідача на посаді директора компанії Montvest LLP на момент укладення Договору позики, а також того, яким чином дані обставини пов`язані з самим фактом укладення оспорюваного договору із позивачем.

Щодо інших тверджень позивача, зокрема, про відсутність доказів декларування відповідачем, а відтак і доказів наявності у відповідача грошових коштів у розмірі суми позики, що підтверджує неможливість передачі такої суми позивачу, то зазначені обставини не можуть бути підставами для визнання договору позики фіктивним. Окрім того, фіктивність договору не пов`язується із обставинами наявності в позикодавця суми позики, а стосується наявності умислу обох сторін щодо укладення правочину без настання правових наслідків.

Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року по справі № 909/330/16).

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами обставин, за наявності яких спірний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Крім того, як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним Договору позики позивач посилався також на його укладення під впливом тяжкої обставини, що зумовлена віднесенням ПАТ "Фортуна-банк", акціонером якого є мати позивача, до категорії неплатоспроможних та необхідністю перед цим вчинення дій щодо докапіталізації банку.

Стаття 233 ЦК України встановлює, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Проте, позивачем не доведено, яким чином необхідність проведення докапіталізації ПАТ "Фортуна-банк" та віднесення банку до категорії неплатоспроможних у 2017 році зумовило укладення позивачем спірного договору позики у 2016 році. При цьому, як одночасно стверджує позивач, останній не отримував за вказаним договором коштів, оскільки такий договір, навпаки, носив фіктивний характер.

Як встановлено судом, умовами спірного договору передбачено надання позивачу позики без сплати процентів за користування коштами та без застосування жодних штрафних санкцій за несвоєчасне повернення суми позики, що свідчить про відсутність вкрай невигідних умов оспорюваного договору для позивача.

Більш того, з поданої відповідачем заяви свідка ОСОБА_4 , яку було прийнято апеляційним судом у якості належного доказу по справі, також вбачається, що жодного фізичного психічного або будь-якого іншого тиску на ОСОБА_1 ОСОБА_2 не здійснювалось, а договір позики укладався добровільно за взаємною згодою і на сприятливих для ОСОБА_1 умовах.

Отже, позивачем не доведено та судом не встановлено обставин вчинення спірного правочину позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а відповідні твердження позивача ґрунтуються виключно на його поясненнях, які не є доказами у розумінні вимог господарського процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з місцевим судом про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилання апелянта на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/3485/20 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року у справі №910/3485/20 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 24.03.2021 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.М. Грек

Б.В. Отрюх