РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2021Справа № 910/12663/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/12663/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Іванчихіна Миколи Олеговича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

до Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" (Україна, 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 21-Г; ідентифікаційний код: 32253696)

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: Сухорукова С.А., довіреність № 1737-21 від 21.12.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Іванчихін Микола Олегович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не підписував Договір доручення №53686 від 08.01.2014, сторонами якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" та Фізична особа-підприємець Іванчихін Микола Олегович, відсутністю згоди (волевиявлення) на його укладення, у зв`язку з чим вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

22.09.2020 (надіслана засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла уточнена позовна заява з додатками в порядку усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12663/20, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.10.2020.

22.10.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову, зазначає, що Договір доручення №53686 від 08.01.2014 був укладений з позивачем відповідно до вимог законодавства України, підписаний сторонами та спрямований на реальне настання правових наслідків, вказаний договір містить перелік додатків, які також погоджені та підписані сторонами. Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем при укладенні Договору доручення №53686 від 08.01.2014 було надано ідентифікуючі та реєстраційні документи на підтвердження правомірності його укладення та виконання позивачем функцій страхового агента за оспорюваним договором. Відповідач також зазначає, що на виконання Договору доручення №53686 від 08.01.2014 сторонами в період з січня 2014 року по серпень 2015 року були підписані акти виконаних робіт, на підставі яких відповідачем була здійснена оплата послуг позивача. Як зазначає відповідач, перераховані ним грошові кошти позивачем не були повернуті відповідачу як помилково перераховані або отримані без достатньої правової підстави, позивач не звертався до відповідача для з`ясування підстав та походження грошових коштів, перерахованих на його рахунок, що свідчить про укладення сторонами Договору доручення №53686 від 08.01.2014 та виконання сторонами його умов, відтак підстави для визнання вказаного договору недійсним відсутні. Також відповідач зазначає про припинення дії Договору доручення №53686 від 08.01.2014 з 01.04.2016, про що він письмово повідомив позивача листом від 25.02.2016. Як на окрему підставу для відмови в позові відповідач посилається на сплив строку позовної давності щодо вимог позивача про визнання Договору доручення №53686 від 08.01.2014 недійсним.

Підготовче засідання, призначене на 28.10.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Нечая О.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, сторін було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/12663/20 призначено на 02.12.2020.

11.11.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі.

У підготовче засідання 02.12.2020 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 02.12.2020 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 20.01.2021.

У підготовче засідання 20.01.2021 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання позивач був повідомлений належним чином, явка представників сторін у підготовче засідання обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 20.01.2021 представником відповідача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке задоволено судом, та оголошено перерву до 17.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, позивача було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/12663/20 призначено на 17.02.2021.

У підготовче засідання 17.02.2021 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 судом було розглянуто наявне в матеріалах справи клопотання позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та відмовлено в його задоволенні, а також заяву відповідача про зупинення провадження у справі та відмовлено в її задоволенні.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.03.2021.

16.03.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява Фізичної особи-підприємця Іванчихіна Миколи Олеговича про відвід судді Нечая О.В. від розгляду справи № 910/12663/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021, відповідно до ч. 3 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України, оскільки заява про відвід судді Нечая О.В. надійшла до суду 16.03.2021 (тобто за один день до дати призначеного судом засідання), було відмовлено в задоволенні заяви позивача про відвід судді Нечая О.В. від розгляду справи № 910/12663/20.

У судове засідання 17.03.2021 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання позивач був повідомлений належним чином, явка представників сторін у судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Представник відповідача надала суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечувала.

У судовому засіданні 17.03.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, він дізнався про існування Договору доручення №53686 від 08.01.2014 (далі - Договір), сторонами якого є Фізична особа-підприємець Іванчихін Микола Олегович (далі - позивач) та Товариство з додатковою відповідальністю "Альянс Україна" (далі - відповідач).

За твердженнями позивача, 09.07.2020 його представником було подано до ГУ ДПС у м. Києві адвокатський запит про надання всіх податкових повідомлень-рішень, що були надіслані позивачу та ним не отримані у зв`язку тим, що з 15.10.2019 позивачем було змінено місце реєстрації і місце податкового обліку. Відповідь на вказаний адвокатський запит було отримано 20.07.2020 разом із податковими повідомленнями-рішеннями та актом перевірки, яким встановлено наявність Договору, про існування якого позивачу не було відомо.

Позивач зазначає, що після отримання вказаного акту перевірки, в якому вказано про Договір та акти виконаних робіт, ним було подано інформаційний запит від 24.07.2020 до ГУ ДПС у м. Києві, у відповідь на який позивачем було отримано Договір, ознайомившись зі змістом якого позивач виявив, що проставлений у Договорі підпис йому не належить. Крім того, як зазначає позивач, із акту перевірки вбачається, що на виконання Договору сторонами було виготовлено безліч актів здачі-прийняття робіт, які позивач також не підписував.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує на те, що оскільки Договір він не підписував, відсутнє волевиявлення позивача на його укладення, вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

За умовами п. 2.1 Договору позивач, як повірений, зобов`язався від імені, за дорученням та за рахунок відповідача, як довірителя, виконувати частину страхової діяльності останнього щодо консультування, пропонування потенційним страхувальникам страхових послуг.

Згідно з п. 2.2 Договору формою підтвердження повноважень повіреного для надання послуг, визначених Договором, є цей Договір.

Відповідно до пунктів 9.4, 9.5 Договір укладений в 2-х оригінальних примірниках (по одному для кожної сторони), які мають рівну юридичну силу. Невід`ємну частину Договору становлять Додатки 1 - 5 до Договору.

Оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором доручення, який підпадає під правове регулювання глави 68 Цивільного кодексу України та глави 31 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 295 Господарського кодексу України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб`єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво.

За приписами статті 296 Господарського кодексу України агентські відносини виникають у разі: надання суб`єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій; схвалення суб`єктом господарювання, якого представляє комерційний агент, угоди, укладеної в інтересах цього суб`єкта агентом без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження.

У відповідності до частин 1, 2 статті 297 Господарського кодексу України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов`язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1004 Цивільного кодексу України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Відповідно до частин 1, 7 статті 15 Закону України "Про страхування" страхова діяльність в Україні може провадитися за участю страхових посередників. Страховими посередниками можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти. Страхові агенти - це фізичні особи або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності, а саме: укладають договори страхування, одержують страхові платежі, виконують роботи, пов`язані із здійсненням страхових виплат та страхових відшкодувань. Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення із страховиком.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Саме позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а не відповідач повинен доводити правомірність договору. Тобто обов`язок доказування обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору, покладається на позивача. При цьому, враховувати необхідно саме підстави заявленого позивачем позову.

Як на підставу заявлених позовних вимог, позивач посилається на відсутність свого волевиявлення на укладення Договору, оскільки вказаний договір ним не підписувався.

Суд звертає увагу, що конструкція ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки предметом позову в цій справі є визнання недійсним Договору, припинення його дії з 01.04.2016, на підставі листа відповідача від 25.02.2016, не позбавляє сторін Договору права на звернення до суду з позовом про визнання його недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За змістом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Зі змісту Договору вбачається, що його було підписано заступником директора з продажів відповідача - Камінським А.С. та скріплено печаткою відповідача, а також позивачем.

У поданій до суду позовній заяві позивач зазначає, що доказом того, що підпис, який міститься в Договорі від його імені йому не належить, буде висновок почеркознавчої експертизи. Разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Згідно з пунктом 1.1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що на виконання вимоги Другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління Головного управління ДФС у Донецькій області від 21.10.2020 № 4395/10/05-97-03-03 про надання оригіналів Договору доручення № 53686 від 08.01.2014 та актів виконаних робіт до цього Договору, у зв`язку із здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000166 щодо умисного ухилення позивачем від сплати податків у великих розмірах у період 2015-2017 років, відповідачем було надіслано вказаному слідчому управлінню, зокрема, оригінал Договору доручення №52686 від 08.01.2014, що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями листа відповідача вих. № 2020-13-03/222 від 02.11.2020, а також опису вкладення у цінний лист та накладної № 905 від 03.11.2020.

В свою чергу, звертаючись до суду з цим позовом та протягом перебування справи у провадженні суду, позивач зазначає про відсутність у нього примірника Договору доручення №53686 від 08.01.2014.

З вищевказаних підстав, судом було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування Договору доручення №53686 від 08.01.2014 та призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки в силу вищевказаних положень законодавства для проведення судової почеркознавчої експертизи надаються оригінали документів, натомість, як встановлено судом, наразі у відповідача відсутній оригінал оспорюваного договору.

Разом з тим, суд звертає увагу, що висновок експерта, згідно зі статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

З поданих відповідачем доказів вбачається, що сторонами також було підписано Додатки 1 - 5 до Договору, в подальшому сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 від 28.10.2014 до Договору.

Як зазначає відповідач, на підтвердження правомірності укладення Договору та настання відповідних правових наслідків, позивачем було надано відповідачу копії Свідоцтва платника єдиного податку Серії Б № 046751 від 18.12.2013, сторінок паспорту позивача, Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого 18.12.2013, заяви-підтвердження про відкриття поточного рахунку суб`єкта господарювання CIF №010763911 від 24.12.2013.

З матеріалів справи також вбачається, що в період з січня 2014 року по серпень 2015 року сторонами було підписано 69 (шістдесят дев`ять) актів виконаних робіт за Договором (аркуші справи 71 - 139).

Крім того, на виконання умов Договору, відповідачем протягом періоду з січня 2014 року по серпень 2015 року було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 1 712 633,46 грн в якості оплати вартості наданих позивачем послуг за оспорюваним договором, свідченням чого є наявні в матеріалах справи виписки по рахунку позивача за період з 22.04.2014 по 19.10.2020, з 01.06.2014 по 30.06.2014 та з 01.01.2014 по 19.10.2020.

При цьому, як вбачається із вказаних вище виписок, відповідачем перераховувались грошові кошти на рахунок позивача із призначенням платежу, в якому зазначено номер та дату кожного акта виконаних робіт, номер та дату договору, а саме: Договір доручення №53686 від 08.01.2014, номер рахунку позивача, прізвище, ім`я та по-батькові позивача та його реєстраційний номер облікової картки платника податків.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 при вирішенні питання про призначення судової експертизи у справі на запитання суду представник позивача - адвокат Галь А.М. підтвердив надходження грошових коштів на рахунок позивача.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що перераховані відповідачем на його рахунок грошові кошти на виконання умов оспорюваного договору були повернуті відповідачу як помилково перераховані або отримані без достатньої правової підстави, доказів того, що позивач звертався до відповідача для з`ясування підстав та походження вищевказаних грошових коштів матеріали справи також не містять.

Вищезазначене у сукупності свідчить про укладення сторонами Договору та виконання його умов, у тому числі позивачем, чим спростовуються доводи позивача про те, що про Договір йому було невідомо.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 1 статті 43 Господарського кодексу України передбачено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене, посилання позивача на порушення своїх прав, у зв`язку з укладенням Договору, враховуючи предмет та підстави заявленого позову, відхиляються судом як необґрунтовані.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Очевидно, що сторонами було узгоджено умови Договору, додатків до нього, які є його невід`ємною частиною, в подальшому було укладено додаткову угоду до оспорюваного договору, протягом періоду з січня 2014 року по серпень 2015 року підписано велику кількість актів виконаних робіт за Договором, проведено розрахунки за Договором в загальній сумі 1 712 633,46 грн тощо, що підтверджує волевиявлення сторін на укладення Договору та настання фінансово-правових наслідків у результаті його укладення, відтак позовна вимога про визнання вказаного договору недійсним свідчить про те, що позивач діє всупереч своїй попередній поведінці.

Щодо викладеної у відзиві заяви відповідача про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

При розгляді цієї справи судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем, відтак питання спливу строку позовної давності судом не досліджується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наявність підстав для визнання Договору недійсним позивачем не доведено і під час розгляду справи судом не встановлено.

Також судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення з відповідачем оспорюваного договору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 102,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено у попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат, у зв`язку з розглядом цієї справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 29.03.2021

Суддя О.В. Нечай