РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2021Справа № 910/5413/20
За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 464588,89 грн неустойки

та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж"

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 86428,85 грн неустойки

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача не з`явились

від відповідача Іскоростенський Д.А.

від третьої особи не з`явились

У судовому засіданні 11.03.2021, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення 464588,89 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006 щодо повернення орендованого майна, після припинення дії договору, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача неустойку за фактичне користування орендованим майном.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, який становить сім днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, але не менше, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

18.05.2020 через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж " до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення заборгованості за договором оренди № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006.

Листом суду від 28.05.2020 № 01-37.1/381/20 Державний навчальний заклад "Дніпровський транспортно-економічний коледж" було повідомлено, що його заява буде розглянута в порядку ГПК України, після вирішення питання щодо відкриття провадження у справі

11.08.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 28.04.2020 про усунення недоліків позовної заяви.

Питання про відкриття провадження у справі вирішується поза межами строків, передбачених ГПК України, в зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. у відпустці.

Ухвалою суду від 20.08.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.09.2020.

Позовна заява третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення заборгованості у розмірі 86428,85 грн за договором оренди № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006 обґрунтована порушенням з боку відповідача зобов`язань за договором оренди та тим, що частина орендної плати сплачується саме Державному навчальному закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж", як балансоутримувачу.

Ухвалою суду від 20.08.2020 прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/5413/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24.09.2020.

14.09.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив, в якому він проти позову третьої особи заперечує та зазначає, що ним у повному обсязі сплачувалась орендна плата за користування майном в розрахунку 50%/50% - орендодавець/балансоутримувач, а тому стягнення з відповідача і орендної плати і неустойки є безпідставим. Також, відповідач вказує на відсутність права балансоутримувача на отримання неустойки.

14.09.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, вказуючи на належну оплату орендної плати протягом усього періоду користування об`єктом оренди. Відповідач просить застосувати строк позовної давності щодо вимог за період з 02.09.2016 по відповідну дату квітня 2017. Також відповідач вказує, що позивач безпідставно рахує неустойку по 15.10.2019, оскільки, майно було повернуто балансоутримувачу 19.09.2019. До відзиву долучено заяву про застосування строків позовної давності та відмову у позові з цих підстав.

22.09.2020 через канцелярію суду від третьої особи надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона підтримує позовні вимоги та вказує, що орендарем не сплачувалась орендна плата за період бездоговірного користування майном, а відповідні кошти були зараховані в часткове погашення неустойки.

Ухвалою суду від 24.09.2020 підготовче засідання відкладено на 29.10.2020.

02.10.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач підтримує позовні вимоги та зазначає, що неустойка розрахована по фактичну дату повернення майна і заперечує проти застосування строку позовної давності.

12.10.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив третьої особи та відповідь на відзив позивача, в яких він підтримує заперечення, викладені у відзивах та просить у позовах відмовити.

29.10.2020 підготовче засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. на лікарняному.

Ухвалою суду від 26.11.2020 підготовче засідання у справі призначено на 10.12.2020.

Ухвалою суду від 10.12.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 21.01.2021.

В судовому засіданні 21.01.2021 оголошено перерву до 18.02.2021.

15.02.2021 через канцелярію суду від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі її представника.

В судовому засіданні 18.02.2021 оголошено перерву до 11.03.2021.

Представник позивача та третьої особи в судове засідання 11.03.2021 не з`явились, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Український мобільний зв`язок" (змінено найменування на Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна") (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2806-ОД, відповідно до умов п. 1.1. якого з метою ефективного використання державного майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно нежитлове вбудоване приміщення в учбовому корпусі № 3 (далі - майно), площею 26,7 кв.м, розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Трудових ресурсів, 6 на шостому поверсі 6-поверхового будинку, що знаходиться на балансі Дніпропетровського транспортно-економічного технікуму (балансоутримувач), вартість якого, згідно незалежної оцінки становить 73 660,00 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору, майно передається в оренду з метою розміщення та експлуатації обладнання стільникового зв`язку.

За приписами п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 2.2., 2.5 договору, передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Орендар повертає майно балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому для передачі майна в оренду цим договором. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, копія якого надається орендарем орендодавцю у місячний термін з дати його підписання.

У п. 3.1. договору зазначено про те, що орендна плата у розмірі 613,83 гривень/базова за листопад місяць 2006 року, без ПДВ, коригується на індекс інфляції, починаючи з грудня місяця, розрахована за "Методикою розрахунку та використання плати за оренду державного майна", яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95р. № 786 із змінами та доповненнями до неї.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування сплати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.2 договору).

Орендна плата перераховується таким чином: 50% - до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства - у розмірі 306,92 грн.; 50% - балансоутримувачу - у розмірі 306,91 грн. (п. 3.3 договору).

За умовами п. 3.4 договору орендна плата сплачується орендарем щомісяця у термін не пізніше 12 числа наступного місяця на відкриті рахунки державного казначейства згідно коду бюджетної класифікації - плата за оренду державного майна бюджетних установ і не залежить від наслідків господарської діяльності орендаря.

Згідно з п. 5.6. договору орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати /повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря. Один екземпляр такого акту приймання-передачі надається орендодавцеві.

У п. 10.1. договору зазначено, що цей договір діє з 27.12.2006 до 01.12.2007 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації наданої органами державного пожежного нагляду та узгодження балансоутримувача, договір, за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі.

Пунктом 10.3. договору передбачено, що зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформлюються додатковими угодами. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Договір може бути розірваним на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у випадку невиконання сторонами своїх обов`язків та в інших випадках передбачених законодавством України (п. 10.4. договору).

За приписами п. 10.5. договору, договір припиняє дію у разі невиконання орендарем взятого на себе зобов`язання щодо страхування орендованого майна протягом одного місяця з дати укладення договору та зобов`язання щодо отримання дозволу або декларації органами державного пожежного нагляду.

Відповідно до п. 10.8. договору, дія цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства орендаря; у разі приватизації об`єкту оренди; та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

Як зазначено у п. 10.10. договору, всі зміни та доповнення до цього договору вважаються дійсними лише в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами.

На виконання умов вищезазначеного договору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, за узгодження з балансоутримувачем, передав відповідачу передбачене договором майно відповідно до акту приймання-передачі від 27.12.2006.

13.04.2007 між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до спірного договору, якою було змінено предмет договору, розмір орендної плати та порядок її розрахунку, зокрема, орендна плата встановлювалася у розмірі 1858,08 грн/базова за грудень місяць 2006 року, без ПДВ, коригується на індекс інфляції, починаючи з січня місяця 2007 року, розрахована за "Методикою розрахунку та використання плати за оренду державного майна", яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95р. № 786 із змінами та доповненнями до неї. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється згідно чинного законодавства. Орендна плата згідно розрахунку (додаток 1) перераховується таким чином: 50% - до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділеннями казначейства - у розмірі 929,04 грн.; 50% - балансоутримувачу - у розмірі 929,04 грн.

31.08.2009 між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до зазначеного договору, якою було змінено строк дії договору - до 01.10.2011.

Обґрунтовуючи позов позивач посилалося на те, що договір оренди припинив свою дію з 01.10.2011, проте відповідачем не повернуто орендоване майно, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення суму неустойки за користування орендним майном за час прострочення у розмірі 464588,89 грн. Позивач вказує, що на підставі Постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 № 910/1563/17, яка набрала законної сили, з відповідача стягнуто неустойку у розмірі 62985,67 грн, яка була оплачена у листопаді 2017. За таких умов позивач заявляє про стягнення неустойки за період з 02.09.2016 по 15.10.2019.

Крім того в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з позовом звернувся Дніпропетровський транспортно-економічний коледж про стягнення з відповідача 86428,85 грн. неустойки за період з 01.05.2018 по 19.09.2019.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Факт передачі позивачем та відповідно прийняття відповідачем об`єкта оренди підтверджується актом приймання-передачі від 27.12.2006.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на момент виникнення правовідносин) термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Термін дії договору сторонами визначено до 01.10.2011.

Згідно пункту 10.1 договору, термін його дії встановлено з 27.12.2006 по 01.12.2007.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 у справі №904/2512/16, відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" до Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний вищий навчальний заклад "Дніпропетровський транспортно-економічний коледж", про визнання права користування майном.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 у справі №904/2512/16 встановлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області листом №11-02-07673 від 03.12.2014 направило позивачу повідомлення про припинення договірних відносин за договором, у зв`язку із чим спірний договір припинив свою дію 01.12.2015.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006, припинив свою дію 01.12.2015, вказана обставина також стверджується відповідачем та третьою особою.

Згідно з п. 5.6. договору, орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати /повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря. Один екземпляр такого акту приймання-передачі надається орендодавцеві.

За приписами ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач повернув балансоутримувачу майно 19.09.2019, що підтверджується актом (повернення) приймання-передачі за договором № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006.

Сторонами не заперечуються обставини щодо повернення орендованого майна 19.09.2019.

Як вбачається з рішення постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 № 910/1563/17, яка набрала законної сили, у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про стягнення 262529,54 грн. та виселення з приміщення та за позовом третьої особи із самостійними вимогами Дніпропетровського транспортно-економічного коледжу до Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про стягнення 46697,62 грн позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку у розмірі 62985,67 грн. за період з 01.12.2015 по 01.09.2016; виселено відповідача; позов третьої особи також задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь третьої особи неустойку у сумі 43070,94 грн. за період з грудня 2015 року по січень 2017 року.

Позивач у даній справі просить стягнути неустойку за період з 02.09.2016 по 15.10.2019.

Відповідачем до матеріалів справи долучено платіжні доручення, в підтвердження внесення плати за користування майном на користь орендодавця: № від 17.11.2017 на суму 64314,32 грн (оплата за рішенням суду від 29.08.2017 № 910/1563/17), № від 11.10.2019 на суму 3931,61 грн, № на суму 3904,28 грн, № від 12.08.2019 на суму 3916,03 грн, № від 10.07.2019 на суму 3939,67 грн, № від 11.06.2019 на суму 3959,47 грн, № від 13.05.2019 на суму 3931,94 грн, № від 10.04.2019 на суму 3893,01 грн, № від 26.03.2019 на суму 3801,08 грн, № від 11.03.2019 на суму 3858,29 грн, № від 19.02.2019 на суму 3839,09 грн, № від 10.01.2019 на суму 3801,08 грн, № від 11.12.2018 на суму 3770,92 грн, № від 12.11.2018 на суму 3718,85 грн, № від 11.10.2018 на суму 3656,69 грн, № від 12.09.2018 на суму 3588,51 грн, № від 10.08.2018 на суму 3588,51 грн, № від 17.07.2018 на суму 3613,80 грн, № від 12.06.2018 на суму 3606,67 грн, № від 14.05.2018 на суму 3606,67 грн, № від 03.04.2018 на суму 3578,04 грн, № від 13.03.2018 на суму 3546,13 грн, № від 12.02.2018 на суму 3514,50 грн, № від 12.01.2018 на суму 3462,56 грн, № від 12.12.2017 на суму 3428,27 грн, № від 10.11.2017 на суму 3397,69 грн, № від 12.10.2017 на суму 3357,40 грн, № від 12.09.2017 на суму 3291,57 грн, № від 10.08.2017 на суму 3294,87 грн, № від 12.07.2017 на суму 3288,29 грн, № від 13.06.2017 на суму 3236,51 грн, № від 11.05.2017 на суму 3194,97 грн, № від 11.04.2017 на суму 3166,47 грн. В призначеннях платежу вказано про здійснення оплат за договором № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006.

Отже, з поданих до матеріалів справи документів вбачається, що за період з 11.04.2017 по 11.10.2019 було оплачено за користування майном на користь позивача кошти у сумі 115683,44 грн та 64314,32 грн на виконання рішення суду.

Натомість з розрахунку позивача, долученого до позовної заяви вбачається, що за спірний період відповідачем було оплачено138017,46 грн.

Суд погоджується з доводами відповідача, що після припинення дії договору у орендодавця виникає право на нарахування неустойки за користування майном у подвійному розмірі орендної плати, натомість орендна плата як така не підлягає оплаті.

З розрахунку суду вбачається, що за спірний період відповідач мав сплатити позивачу неустойку у розмірі подвійної орендної плати, яка підлягала оплаті саме позивачу (50% орендної плати * 2) на загальну суму 286265,20 грн.

Суд не вбачає підстав для сумнівів у розмірі платежів, про які зазначено позивачем у розрахунку до позовної заяви саме на суму 138017,46 грн, які були сплачені відповідачем до бюджету за користування майном після припинення договору оренди.

За таких умов не сплаченою залишається сума неустойки у розмірі 148247,74 грн. Суд вбачає, що позовні вимоги по стягненню неустойки до бюджету є обгурнтованими на суму 148247,74 грн і саме в такому розмірі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо зави позивача про застосування строків позовної давності на частину суми неустойки, в зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 , 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені)

Суд погоджується з доводами відповідача, що до даної неустойки застосовується загальний строк позовної давності - 3 роки, а не спеціальний річний строк, оскільки, скорочений строк позовної давності застосовується до штрафу та пені, стягнення яких передбачено ст. 549 ЦК України. Натомість стягнення неустойки за користування майном після припинення дії договору оренди регламентовано ст. 785 ЦК України.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд відзначає, що відповідачем протягом усього спірного періоду проводились оплати за користування майном, які на думку суду свідчать про усвідомлення боржником свого обов`язку щодо оплати за користування майно і відповідно визнання своїх зобов`язань. А тому дії відповідача, що підтверджуються долученими до справи платіжними дорученнями підтверджують, що строк позовної давності регулярно переривався, а тому строк позовної давності на весь заявлений позивачем період не сплив і відповідно відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Суд наголошує, що відповідачем не було конкретизовано на виконання зобов`язань за який місяць ним здійснювались платежі, що додатково підтверджує обставини щодо визнання ним своїх грошових зобов`язань, в тому числі за період з вересня 2016 по квітень 2017.

Суд відмовляє відповідачу у застосуванні строку позовної давності та відмові у позові з цих підстав.

З огляду на все вищезазначене, позов РВ ФДМ визначається судом обґрунтованим в частині, а сума неустойки такою, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 148247,74 грн.

Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами.

Відповідачем до матеріалів справи долучено платіжні доручення на підтвердження оплати вартості користування подано платіжні доручення: № від 11.10.2019 на суму 5504,25 грн, № від 12.09.2019 на суму 5465,99 грн, № від 12.08.2019 на суму 5482,44 грн, № від 10.07.2019 на суму 5515,54 грн, № від 11.06.2019 на суму 5543,25 грн, № від 13.05.2019 на суму 5504,72 грн, № від 10.04.2019 на суму 5450,21 грн, № від 11.03.2019 на суму 5401,59 грн, № від 18.02.2019 на суму 5321,51 грн, № від 19.02.2019 на суму 5374,73 грн, № від 10.01.2019 на суму 5321,51 грн, № від 11.12.2018 на суму 5279,28 грн, № від 12.11.2018 на суму 5206,39 грн, № від 11.10.2018 на суму 5119,35 грн, № від 12.09.2018 на суму 5023,90 грн, № від 10.08.2018 на суму 5023,90 грн, № від 17.07.2018 на суму 5059,32 грн, № від 12.06.2018 на суму 5049,33 грн, № від 14.05.2018 на суму 5049,33 грн, № від 03.04.2018 на суму 5009,26 грн, № від 13.03.2018 на суму 4964,57 грн, № від 12.02.2018 на суму 4920,29 грн, № від 12.01.2018 на суму 4847,57 грн, № від 12.12.2017 на суму 4799,58 грн, № від 10.11.2017 на суму 4756,77 грн, № від 12.10.2017 на суму 4700,36 грн, № від 12.09.2017 на суму 4608,20 грн, № від 10.08.2017 на суму 4612,81 грн, № від 12.07.2017 на суму 4603,61 грн, № від 13.06.2017 на суму 4531,10 грн, № від 11.05.2017 на суму 4472,96 грн, № від 11.04.2017 на суму 4433,06 грн. З долучених платіжних доручень вбачається, що за період з 11.04.2017 по 11.10.2019 відповідачем було оплачено на користь третьої особи суму у розмірі 161956,68 грн, з яких за спірних період з травня 2018 по вересень 2019 оплачено суму 95647,21 грн.

Судом розраховано, що за період з травня 2018 по вересень 2019 відповідач мав сплатити балансоутримувачу неустойку у розмірі 141072,19 грн (50% орендної плати * 2).

Оскільки, після припинення договору оренди до сплати може бути заявлена саме неустойка, а не орендна плата, суд вбачає, що оплачені відповідачем на користь третьої особи кошти у розмірі 95647,21 грн є саме частковим погашенням неустойки

Виходячи з норм ст. 785 ЦК України, враховуючи припинення дії зазначеного договору оренди з 01.12.2015 та повернення відповідачем предмету договору найму лише 19.09.2019, а також здійснивши перевірку наданого третьою особою розрахунку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги третьої особи про стягнення неустойки підлягають задоволенню у сумі 45424,98 грн. за період з травня 2018 року по вересень 2019 року.

Суд не вбачає у фабулі ст. 785 ЦК України обмеження у праві балансоутримувача, як особи, що наділена правом на отримання 50 % орендної плати, після припинення договору оренду вимагати сплати на його користь неустойки.

Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 07.05.2018 № 910/9078/17, суд вбачає, що вона стосується інших правовідносин, оскільки, в рамках справи № 910/9078/17 було заявлено саме про стягнення орендної плати після припинення дії договору, яку в подальшому було стягнуто як неустойку. В рамках даної справи було заявлено саме про стягнення неустойки, а тому висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до правовідносин, що склались у даній справі.

Також суд наголошує, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 № 910/1563/17, яка набрала законної сили, було визнано обгрунтованим нарахування та стягнення на користь балансоутримувача суми неустойки, в тому числі з урахуванням приписів п. 3.3, 3.7 договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже обставини, щодо обгрунтованості стягнення на користь балансоутримувача суми неустойки вже досліджувались в рамках справи № 910/1563/17 та є преюдиційними для розгляду даної справи, оскільки стосуються тих самих сторін та правовідносин, лише за подальший період.

З вищезазначеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позову третьої особи в частині на суму 45424,98 грн.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїм вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ідентифікаційний код 14333937) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6, ідентифікаційний код 42767945) до Державного бюджету України неустойку у розмірі 148247 (сто сорок вісім тисяч двісті сорок сім) грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 2223 (дві тисячі двісті двадцять три) грн. 72 коп.

3. В частині позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про стягнення 316341,15 грн - відмовити.

4. Позов Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" задовольнити частково.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ідентифікаційний код 14333937) на користь Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" (49041, м. Дніпро, вул. Трудових резервів, 4, ідентифікаційний код 25004849) неустойку у розмірі 45424 (сорок п`ять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 98 коп. та судовий збір у розмірі 1104 (одну тисячу сто чотири) грн. 76 коп.

6. В частині позовних вимог Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" про стягнення 41003,87 грн - відмовити.

7. Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.03.2021

Суддя І.В. Усатенко