СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2021 р. Справа № 922/2137/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явився

відповідача - адвокат Мамницька А.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "Золочівська аграрна компанія", с. Олександрівка, Харківська область (вх.№99Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 24.09.2020 у справі № 922/2137/20 (суддя - Буракова А.М., ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області, повний текст складено 05.10.2020)

за позовом ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод", с. Лебедин, Черкаська область

до ТОВ "Золочівська аграрна компанія", с. Олександрівка, Харківська область

про стягнення 925424,91 грн., з яких: 606406,40 грн. пеня за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору, 319018,51 грн. - проценти річні,

ВСТАНОВИЛА:

ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "Золочівська аграрна компанія" (відповідач) про стягнення з відповідача 1959946,19 грн., з яких 1006389,26 грн. - заборгованість за товар отриманий за Договором поставки № Д-ВА-19-00483 від 20.02.2019; 634538,42 грн. пеня за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору; 319018,51 грн. - проценти річні.

21.08.2020 за вх. № 19368 позивач надав заяву про зменшення розміру позовних вимог від 16.08.2020, згідно якої, посилаючись на часткове погашення відповідачем заборгованості у розмірі 940521,28 грн., просив стягнути з відповідача на свою користь 1019424,91 грн., з яких: 65867,98 грн. заборгованість за товар отриманий за договором, 634538,42 грн. пеня за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору, 319018,51 грн. - проценти річні.

01.09.2020 за вх. № 19933 позивач надав заяву про зменшення розміру позовних вимог від 26.08.2020, згідно якої, посилаючись на оплату відповідачем 94000,00 грн. після подання заяви про зменшення розміру позовних вимог від 16.08.2020, просив стягнути з відповідача на свою користь 925 424,91 грн., з яких: 606 406,40 грн. пеня за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору, 319 018,51 грн. - проценти річні. Окрім того, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 26.08.2020 позивач просив повернути йому надлишково сплачений судовий збір.

Як вбачається з матеріалів справи, у підготовчому засіданні 01.09.2020, судом першої інстанції, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу підготовчого засідання, зокрема, про прийняття до розгляду заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог від 16.08.2020.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.09.2020 у справі № 922/2137/20 позов задоволено частково

Стягнуто з ТОВ "Золочівська аграрна компанія" на користь ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод" пеню за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору в розмірі 329619,94 грн., проценти річні в розмірі 319018,51 грн., судовий збір у розмірі 9729,58 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17176,00 грн. та гонорар успіху в розмірі 117824,11 грн.

В решті позову відмовлено.

ТОВ "Золочівська аграрна компанія" звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не взяв до уваги п.п. 4.4. та 9.4. договору поставки, укладеного між апелянтом та позивачем, також суд першої інстанції, на думку апелянта. Неправильно застосував положення п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ГК України, положення Постанови КМУ № 211 від 11.03.2020. Так, судом першої інстанції здійснено перерахування пені з іноземної валюти в національну валюту, проте не враховано протиправність нарахування пені та відсотків в період карантину.

Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги того факту, що позивачем, на думку апелянта, не надано жодного допустимого доказу наявності збитків, які йому було завдано внаслідок несвоєчасної сплати коштів, та того факту, що відповідачем станом на момент подачі відзиву виконано зобов`язання по сплаті боргу за специфікацією 1 на 61% від загальної суми боргу, за специфікацією 2 на 99,6% від загальної суми боргу, за специфікацією 3 на 99,6% від загальної суми боргу, за специфікацією 4 на 99,6% від загальної суми боргу.

Також, апелянт вважає, що сума, яку позивач заявив в якості витрат на надання професійної правничої допомоги є недоведеною.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 у справі № 922/2137/20, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Золочівська аграрна компанія" та призначено справу до розгляду на 11.02.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 оголошено про перерву у розгляді справи до 25.02.2021.

24.02.2021 від представника ТОВ "Золочівська аграрна компанія" надійшли додаткові пояснення по справі в обґрунтування своїх вимог, в яких він зазначив, про те, що позивачем одночасно нараховано пеню та 22% річних, які нараховані в той же спосіб, що і пеню, що, на його думку, є подвійним стягненням, яке прямо заборонене законом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 оголошено про перерву у розгляді справи до 23.03.2021.

В судове засідання 23.03.2021 представник позивача не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання. Будь-яких письмових клопотань (в т.ч. і про відкладення розгляду справи) не заявляв.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи сторони, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

20 лютого 2019 року між ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод" (постачальник) та ТОВ "Золочівська аграрна компанія" (покупець) було укладено договір поставки № Д-ВА-19-00483 (надалі - договір).

Відповідно до п.2.1. договору, постачальник зобов`язувався в порядку та на умовах визначених цим договором передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язувався в порядку та на умовах визначених цим договором прийняти та оплатити товар.

Згідно п. 2.2. договору, сторони домовилися, що товар поставляється партіями. Найменування, асортимент, ціна та кількість товару в кожній партії визначаються сторонами в окремих специфікаціях до цього договору, що є його невід`ємними частинами.

На кожну окрему партію товару сторони складають окрему специфікацію (п.2.3. договору).

У відповідності до п. 3.1. та п. 3.2. договору, ціна товару визначається у специфікаціях, а загальна вартість товару, що поставляється по цьому договору (сума договору), визначається на підставі всіх специфікацій до цього договору складених протягом терміну дії договору.

Ціна товару виражається в національній валюті України - гривні (п.3.3. договору).

Згідно пунктів 3.5.1., 3.5.2., 3.5.3., 3.5.4., 3.6. договору, сторони домовилися, що грошовий еквіваленти всіх грошових зобов`язань покупця по цьому договору визначається в іноземній валюті, за курсом іноземної валюти, визначеним сторонами. Якщо сторони не погодять інше в специфікації, ціна товару в національній валюті, визначається за курсом продажу долару США на міжбанківській валютній біржі на дату, що передує даті підписання специфікації. Курс продажу підтверджується даними веб-сайту http://minfin.com.ua/currency/mb та зазначається в cпецифікації. У разі недоступності інформації на веб-сайті http://minfin.com.ua/currency/mb про курс іноземної валюти, сторони застосовують курс продажу долару США, установлений будь-яким банком України на вибір постачальника на відповідний день. У разі, якщо курс продажу долару США на день оплати буде вище, ніж курс продажу долару США на дату підписання cпецифікації, сума, що підлягає оплаті, визначається за наступною формулою:

S = (А1 / А2) * В

S - ціна товару в гривні на момент оплати (сума, яка підлягає оплаті);

В - ціна товару в гривні на дату підписання специфікації;

А2 - курс продажу долару США до гривні на час закриття торгів, що склався на міжбанківському валютному ринку України на попередній банківський день до дати підписання специфікації.

А1 - курс продажу долару США до гривні на час закриття торгів, що складеться на міжбанківському валютному ринку України на попередній банківський день до дати зарахування коштів від покупця на рахунок постачальника.

У разі порушення покупцем строків виконання грошового зобов`язання, А1 визначається як найбільший курс продажу долару США, що був встановлений протягом періоду з останнього дня, погодженого сторонами строку виконання грошового зобов`язання до дня оплати включно. Після оплати повної вартості товару (закриття розрахунків за договором) постачальник надає покупцю усі необхідні документи (розрахунок вартісних показників, коригуючи податкові накладні) для проведення коригувань вартісних показників накладних, що були оформлені на дату поставки товару. Сторони домовились, що при застосуванні еквіваленту іноземної валюти визначення розміру грошових зобов`язань відповідача до моменту їх виконання може здійснюватися необмежену кількість раз в таких випадках: складання рахунку, складання первинних документів, складання коригуючих первинних документів, виставлення вимог, претензій, складання позовів, в інших випадках визначення грошових зобов`язань покупця та зміненої в зв`язку із застосуванням еквіваленту іноземної валюти ціни Товару. Остаточний розмір грошових зобов`язань при застосуванні еквіваленту іноземної валюти покупця визначається в день їх виконання та в подальшому не підлягає перегляду. Сторони можуть не застосувати еквівалент іноземної валюти та/або визначити інший порядок його застосування, в тому числі, іншу валюту та/або інший порядок визначення курсу іноземної валюти, про що домовляються окремо. Сторони домовились, що ціна товару, визначена в специфікації в національній валюті, змінюється відповідно до розміру грошових зобов`язань покупця, визначених в еквіваленті іноземної валюти. Зміна ціни, в такому разі, погоджена сторонами шляхом підписання цього договору і не потребує додаткового погодження. Підставою для коригування ціни та складання коригуючих первинних документів є цей договір.

Згідно п. 1.1.6. договору сторони погодили, що грошове зобов`язання - це зобов`язання сторони сплатити іншій стороні кошти, яке визначається та виконується в національній валюті України - гривні.

Відповідно до пунктів 4.2. та 4.3. договору, сума, що підлягає сплаті покупцем у гривнях, визначається за визначеним сторонами курсом іноземної валюти на день платежу. Якщо сторони не погодять інших строків оплати, покупець зобов`язаний оплатити поставлений йому товар протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту поставки товару.

Пунктом 4.4. договору була встановлена можливість сторін погодити оплату товару на умовах часткової або повної попередньої оплати. Товар, який оплачується на умовах відмінних від попередньої оплати (відстрочення або розстрочення платежу), є таким, що проданий в кредит.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору та специфікації № 1 від 20.02.2019 до договору (надалі - специфікація № 1), позивач відпустив, а відповідач прийняв товар згідно видаткової накладної № 13248 від 25.04.2019 на загальну суму з ПДВ 891719,28 грн. та згідно видаткової накладної №13251 від 25.04.2019 на загальну суму з ПДВ 1586802,00 грн.

Згідно пункту 3.5. договору, пункту 3 специфікації №1 до договору сторони у зобов`язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті - долар США. При цьому сторони погодили, що у разі, якщо курс продажу долару США на день оплати буде вище, або нижче ніж курс продажу долару США на дату підписання Специфікації, сума, що підлягає оплаті, визначається за наступною формулою:

S = (А1 / А2) * В

S - ціна товару в гривні на момент оплати (сума, яка підлягає оплаті);

В - ціна товару в гривні на дату підписання специфікації;

А2 - курс продажу долару США до гривні на час закриття торгів, що склався на міжбанківському валютному ринку України на попередній банківський день до дати підписання специфікації - 19.02.2019 (становить - 27,1700 грн. за 1 долар США).

А1 - курс продажу долару США до гривні на час закриття торгів, що складеться на міжбанківському валютному ринку України на попередній банківський день до дати зарахування коштів від покупця на рахунок постачальника.

Згідно пункту 4 специфікації №1 до договору оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: 30 % від загальної вартості товару, що становить еквівалент 29522,13 доларів США - до 01.05.2019 р.; 70 % від загальної вартості товару, що становить еквівалент 63392,60 доларів США - до 01.11.2019.

На виконання умов договору та специфікації №1 до договору відповідачем були здійснені наступні платежі:

- згідно платіжного доручення №232 від 25.04.2019 - 104000,00 грн., що становило еквівалент 3898,78 дол. США;

- згідно платіжного доручення №391 від 26.07.2019 - 150000,00 грн., що становило еквівалент 5888,13дол. США;

- згідно платіжного доручення №439 від 22.08.2019 - 80000,00 грн., що становило еквівалент 3180,91 дол. США;

- згідно платіжного доручення №718 від 12.12.2019 - 300000,00 грн., що становило еквівалент 12 728,04 дол. США;

- згідно платіжного доручення №738 від 19.12.2019-210000,00 грн., що становило еквівалент 9010,94 дол. США.

- згідно платіжного доручення від 20.05.2020 - 600 000,00 грн., що становило еквівалент 22577,61 дол. США.

Таким чином, станом на дату складання позовної заяви, відповідачем лише частково було виконано зобов`язання по сплаті отриманого по договору та специфікації №1 товару. Заборгованість відповідача за товар, отриманий по специфікації №1, на момент складання позовної заяви складала суму грошових коштів в гривнях, що є еквівалентною 35630,08 доларів США. Отже, сума боргу відповідача по специфікації №1 у гривні відповідно до вимог пункту 3.5. договору, та пункту 3 специфікації №1 склала 1 005 480,86 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору та специфікації № 2 від 20.02.2019 до договору (надалі - специфікація № 2), позивач згідно видаткової накладної №10938 від 12.04.2019 відпустив, а відповідач отримав товар на загальну суму з ПДВ 31 245,48 грн.

У відповідності до п.3. специфікації №2 до договору, сторони у зобов`язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті - долар США та порядок його визначення.

Згідно пункту 4 специфікації №2 до договору оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: 30% від загальної вартості товару, що становить еквівалент 690,00 доларів США - до 01.03.2019 р.; 70% від загальної вартості товару, що становить еквівалент 1610,00 Доларів США - до 01.11.2019.

На виконання умов договору та специфікації №2 відповідачем було перераховано позивачу 32061,96 грн. згідно платіжного доручення №115 від 25.03.2020, що становило еквівалент 1145,48 дол. США.

Таким чином, станом на дату складання позовної заяви, відповідачем не в повному обсязі та з порушенням строків було виконано зобов`язання по сплаті отриманого по договору та специфікації №2 товару.

Заборгованість відповідача перед позивачем за товар, отриманий по специфікації №2, на момент складання позовної заяви склала суму грошових коштів в гривнях, що є еквівалентною 4,52 Доларів США. Отже, сума боргу відповідача по специфікації №2 у гривні відповідно до вимог пункту 3.5. договору, та пункту 3 специфікації №2 склала 127,55 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору та специфікації № 3 від 04.05.2019 до договору (надалі - специфікація № 3), позивач згідно видаткової накладної №14682 від 04.05.2019 відпустив, а відповідач отримав товар на загальну суму з ПДВ 65930,40 грн.

У відповідності до п.3. специфікації №3 до договору, сторони у зобов`язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті - долар США та порядок його визначення.

Згідно пункту 4 специфікації №3 до договору оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: 30% від загальної вартості товару, що становить еквівалент 746,10 доларів США - до 20.05.2019 р.; 70% від загальної вартості товару, що становить еквівалент 1740,90 доларів США - до 01.11.2019.

На виконання умов договору та специфікації №3 відповідачем було перераховано позивачу 69 338,40 грн. згідно платіжного доручення №117 від 25.03.2020, що становило еквівалент 2477,26 дол. США.

Таким чином, станом на дату складання позовної заяви, відповідачем не в повному обсязі та з порушенням строків було виконано зобов`язання по сплаті отриманого по договору та специфікації №3 товару.

Заборгованість відповідача перед позивачем за товар, отриманий по специфікації №3, на момент складання позовної заяви склала суму грошових коштів в гривнях, що є еквівалентною 9,74 Доларів США. Отже, сума боргу відповідача по специфікації №3 у гривні відповідно до вимог пункту 3.5. договору, та пункту 3 специфікації №3 склала 274,86 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору та специфікації № 4 від 04.05.2019 до договору (надалі - специфікація № 4), позивач згідно видаткової накладної № 14792 від 06.05.2019 відпустив, а відповідач отримав товар на загальну суму з ПДВ 121 097,28 грн.

У відповідності до п.3. специфікації №4 до договору, сторони у зобов`язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті - долар США та порядок його визначення.

Згідно пункту 4 специфікації №4 до договору оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: 30% від загальної вартості товару, що становить еквівалент 1370,40 доларів США - до 20.05.2019; 70% від загальної вартості товару, що становить еквівалент 3197,60 доларів США - до 01.11.2019.

На виконання умов договору та специфікації №4 відповідачем згідно платіжного доручення №116 від 25.03.2020 було здійснено плату 127356,48 грн., що становило еквівалент 4550,07 дол. США.

Таким чином, станом на дату складання позовної заяви, відповідачем не в повному обсязі та з порушенням строків було виконано зобов`язання по сплаті отриманого по договору та специфікації №4 товару.

Заборгованість відповідача перед позивачем за товар, отриманий по специфікації №4, на момент складання позовної заяви склала суму грошових коштів в гривнях, що є еквівалентною 17,93 Доларів США. Отже, сума боргу відповідача по специфікації № 4 у гривні відповідно до вимог пункту 3.5. договору, та пункту 3 специфікації № 4 склала 505,98 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач в порушення умов договору здійснював розрахунки за поставлений товар з простроченням платежів, чим порушив умови договору, а загальна заборгованість відповідача перед позивачем за товар, отриманий по договору, на момент подання позову до суду складала 1 006 389,26 грн., що є еквівалентно 35 662,27 Доларів США.

У зв`язку із порушенням відповідачем грошових зобов`язань за договором позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар, пені та процентів річних.

Надаючи з урахуванням вищевикладеного правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Тобто, законодавець покладає на постачальника обов`язок здійснити поставку товару, а споживач зобов`язаний його прийняти і оплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем після подання позивачем відповідного позову до господарського суду Харківської області згідно платіжних доручень: № 468 від 14.08.2020, № 446 від 10.08.2020, № 443 від 04.08.2020, № 410 від 21.07.2020 та № 481 від 19.08.2020 було сплачено останньому суму заборгованості за товар отриманий за договором у розмірі 1 006 389,26 грн. та суму у розмірі 28 132,02 грн., яка була зарахована позивачем в рахунок оплати відповідачем пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору, про що свідчить заява позивача про зменшення розміру позовних вимог від 26.08.2020.

Таким чином, згідно позову та заяви про зменшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 925 424,91 грн., з яких: 606406,40 грн. пеня за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору, 319018,51 грн. - проценти річні.

Щодо стягнення пені у розмірі 606406,40 грн. колегія суддів зазначає, наступне:

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 235 ГК України передбачено, що за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку.

До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання.

Відповідно до статті 237 ГК України, підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання.

Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що сторони договору мають право врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16 та у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 916/804/17).

Відповідно до частини 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Згідно пункту 9.3. договору, у випадку порушення однією із сторін строків виконання грошових зобов`язань по цьому договору на строк понад 10 (десять) календарних днів, сторона, яка допустила порушення, зобов`язана сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент порушення, нараховану на суму порушеного зобов`язання за кожний день порушення.

У відповідності до пункту 9.5. договору, строк нарахування штрафних санкцій (пені, неустойки, тощо) за договором не обмежується строком, встановленим ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України чи іншими нормами нормативно-правових актів і за згодою сторін санкції нараховуються за весь період порушення до моменту повного виконання відповідного зобов`язання. Сторони домовились встановити до всіх вимог по цьому договору, в тому числі вимог про стягнення неустойки, санкцій, тощо, строк позовної давності в 2 (два) роки.

У зв`язку із несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого товару за договором, позивач нарахував відповідачу пеню на загальну суму 23 752,14 дол. США (634538,42 грн. відповідно до установленого курсу продажу долару США на міжбанківському валютному ринку на час закриття торгів станом на 26.06.2020), з яких:

- пеня за специфікацією 1 у розмірі 22289,64 дол. США. за період з 01.05.2019 по 30.06.2020;

- пеня за специфікацією 2 у розмірі 405,28 дол. США. за період з 01.03.2019 по 30.06.2020;

- пеня за специфікацією 3 у розмірі 372,67 дол. США. за період з 20.05.2019 по 30.06.2020;

- пеня за специфікацією 4 у розмірі 684,55 дол. США. за період з 20.05.2019 по 30.06.2020.

Отже, нарахування пені позивачем було здійснено саме на суму заборгованості у доларах США.

Укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Однак, нарахування пені в іноземній валюті не передбачене чинним законодавством. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання. А тому, нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц).

Враховуючи викладене, колегією суддів була перерахована сума пені з урахуванням того, що вона повинна обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання у гривні за кожен день прострочення виконання (сума несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання була визначена судом у гривні відповідно до установленого курсу продажу долару США на міжбанківському валютному ринку у даний день).

Таким чином, колегією суддів було встановлено, що загальна сума пені становить 357 751,96 грн., з яких:

- пеня за специфікацією 1 за період з 01.05.2019 по 30.06.2020 - 321444,70 грн.:

- пеня за специфікацією 2 за період з 01.03.2019 по 30.06.2020 - 10010,13 грн.;

- пеня за специфікацією 3 за період з 20.05.2019 по 30.06.2020 - 9270,14 грн.;

- пеня за специфікацією 4 за період з 20.05.2019 по 30.06.2020 - 17026,99 грн.

Приймаючи до уваги те, що загальна сума пені становить 357 751,96 грн., а сплачена відповідачем сума у розмірі 28 132,02 грн. була зарахована позивачем в рахунок оплати пені (заява позивача про зменшення розміру позовних вимог від 26.08.2020), колегія суддів, з огляду на наведені вище умови договору та положення діючого законодавства, дійшла висновку про наявність у справі достатніх правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 329 619,94 грн.

Щодо стягнення 22% річних у розмірі 319 018,51 грн. колегія суддів зазначає, наступне.

Згідно п. 9.4. договору, сторони погодили, що у разі порушення покупцем строку оплати товару, покупець зобов`язується сплатити постачальнику проценти за користування грошовими коштами в розмірі 22 % (двадцять два проценти) річних нарахованих на ціну товару, строк оплати якого порушено, за кожний день порушення.

З огляду на вищевикладене, перевіривши розрахунок позивача 22% річних, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість даних вимог позивача та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 22% річних в еквіваленті національної валюти у розмірі 319018,51 грн. із розрахунку: 11941,55 доларів США х 26,7150 грн./дол. США, відповідно до установленого курсу продажу долару США на міжбанківському валютному ринку на час закриття торгів станом на 26.06.2020.

При цьому суд зазначає, що посилання відповідача на існування між сторонами кредитних відносин, на які розповсюджується дія п.8 Прикінцевих та Перехідних положень Господарського кодексу України, у зв`язку з чим нараховані пеня та відсотки є незаконними, підлягають відхиленню, оскільки положення п.8 Прикінцевих та Перехідних положень Господарського кодексу України не підлягають застосуванню для спірних правовідносин, у зв`язку з тим, що стосуються правовідносин, які склались між позичальником та кредитодавцем щодо фінансового кредиту, в свою чергу, в даній справі між позивачем та відповідачем у відповідності до положень п. 4.4. договору склались правовідносини щодо товарного кредиту, які не є тотожними.

Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-ІІІ фінансовим кредитом є засоби, надані в позику юридичній чи фізичній особі на визначений строк та під відсотки Надання кредитів згідно зі п.п.6 п.1 ст.4 вищезазначеного Закону є фінансовою послугою, яку, в свою чергу, можуть надавати лише фінансові установи.

Таким чином, фінансовий кредит не опосередковує переходу права власності на товар, на відміну від товарного кредиту, а товарний кредит не видається фінансовими установами, на відміну від фінансового кредиту.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність у справі достатніх правових та фактичних підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору в розмірі 329619,94 грн. та процентів річних в розмірі 319018,51 грн.

Щодо тверджень апелянта про те, що позивач додатково до стягнення 22 % річних заявляє ще і стягнення пені, то це слід визнавати подвійним стягненням, і виходячи з висновку Верхового Суду, викладеного у постанові від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18, повинно стягуватись щось одне або пеня, або відсотки за користування грошовими коштами, які виглядають як пеня за способом нарахування, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

В наведеній постанові у справі №922/3578/18 Верховний Суд зазначив, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дає змогу дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами. Однак диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме як річних, а не у будь-який інший спосіб обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Проценти за користування чужими коштами, які відповідно до договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені, передбаченої статтею 549 ЦК України.

Однак, у даному спорі склалися інші правовідносини, а саме правовідносини щодо сплати відсотків по товарному кредиту.

За змістом п. 9 договору сторони погодили, що якщо товар проданий постачальником покупцю в кредит, то в разі порушення покупцем строку оплати товару, покупець зобов`язується сплатити постачальнику проценти за користування грошовими коштами в розмірі 22 % (двадцять два проценти) річних нарахованих на ціну товару, строк оплати якого порушено, за кожний день порушення.

Визначені в п. 9.4 договору порядок та підстави нарахування відсотків притаманні ознакам відсотків, що визначені в ч. 2 ст. 625 ЦК України, за змістом якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відповідач помилково вважає визначені в п. 9.4. договору відсотки як такі, що розраховуються за кожен день прострочення, тоді як сторонами ці відсотки зазначені у якості річних.

Внаслідок цього відповідач помилково посилається на висновок, викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18, оскільки в межах цієї справи судом досліджувалася відмінність розрахунку пені та відсотків річних за порушення виконання грошового зобов`язання, за змістом якого Верховний Суд погодився з тим, що частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, а міра відповідальності, що обчислюється у відсотках за кожен день прострочення, є пенею.

Судова колегія вважає помилковим правове обґрунтування відповідачем вимогами ст. 536 ЦК України правової природи передбачених в п. 9.4 договору відсотків, оскільки за змістом зазначеної норми визначені проценти нараховуються у випадку користування чужими грошовими коштами саме як плата за таке користування, тоді як ч. 2 ст. 625 ЦК України конкретизовано обов`язок боржника сплачувати три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, в цьому аспекті колегія суддів зазначає, що в силу принципу pacta sunt servanda кожна чесна угода повинна виконуватись.

Тому відповідач, який свідомо уклав угоду з позивачем, повинен виконати її умови. В той же час тлумачення судом умов угоди в цій частині носить ознаки підміни волі сторін, які її уклали, тому, враховуючи відсутність з боку відповідача позовів щодо визнання угоди недійсною повністю або частково, колегія суддів вважає, що ця угода повинна виконуватись у повному обсязі, включно із п.9 вказаної угоди.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 99 відсотків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, та лише у виняткових випадках.

Втім, колегія суддів як і суд першої інстанції не вважає даний випадок винятковим, оскільки відповідачем не було надано до суду доказів винятковості не виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем за договором у встановлений строк.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо відмови в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 99 відсотків.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Позивачем у справі заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як свідчать матеріали справи, в зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвокатського бюро з метою надання позивачу правової допомоги пов`язаної зі зверненням до суду з позовом у даній справі.

Зокрема, матеріали справи свідчать про те, що між позивачем (клієнт) та Адвокатським бюро "Сергія Губського" (адвокатське бюро, виконавець) укладено Договір про надання правової допомоги № б/н від 12.05.2020 з урахуванням Додаткової угоди від 07.09.2020 до договору про надання правничої допомоги (надалі - договір про надання правничої допомоги), предметом якого є надання виконавцем правничої допомоги, що складається з представництва інтересів клієнта у судовому процесі по стягненню дебіторської заборгованості та штрафних санкцій з Товариства з обмеженою відповідальністю "Золочівська аграрна компанія" () та включає в себе: підготовку та направлення позовної заяви про стягнення дебіторської заборгованості та штрафних санкцій; підготовку та подачу необхідних доказів, дослідження доказів, отримання пояснень від інших учасників справи, а також свідків, експертів, спеціалістів; підготовку та подачу необхідних заяв та клопотань, надання пояснень суду, підготовку заперечень проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; забезпечення (в разі необхідності) представництва та прийняття участі у судових засіданнях.

У відповідності до п.3.2. договору про надання правничої допомоги, договірна ціна (вартість) правничої допомоги обумовленої в п.2.1. цього Договору визначається за домовленістю сторін та складається з наступного:

- надання правничої допомоги з питань, передбачених пп. 2.1.1-2.1.3 цього договору становить 20 000,00 гривень (двадцять тисяч гривень, 00 копійок) без ПДВ (п.3.2.1. договору про надання правничої допомоги);

- надання правничої допомоги з питань, передбачених п.2.1.4 цього договору, становить 2 800,00 гривень (дві тисячі вісімсот гривень, 00 копійок) без ПДВ за кожне судове засідання (п.3.2.2. договору про надання правової допомоги);

Також, клієнт зобов`язувався протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту надходження на рахунок ПАТ "Лебединський насіннєвий завод" та/або її афілійованої особи дебіторської заборгованості та штрафних санкцій, що є предметом стягнення за цим договором перерахувати на користь виконавця 7% ( сім відсотків) від суми грошових коштів, що надійшли в добровільному та/або примусовому порядку від ТОВ "Золочівська аграрна компанія", ідентифікаційний код юридичної особи 36222279 (надалі по тексту - "боржник") та/або від третьої особи, але що направлені на виконання укладеного між клієнтом та боржником договору та/або отримані в рамках укладеної мирової угоди, виконання рішення суду, стягнення у виконавчому провадженні тощо (п.3.2.3. договору про надання правничої допомоги).

Згідно п. 3.7. договору про надання правничої допомоги, перелік наданої правничої допомоги за цим договором включається до акту здачі приймання правничої допомоги, що підписується сторонами протягом 5 банківських днів після надання правничої допомоги. Зобов`язання клієнта по оплаті правничої допомоги вважається виконаним в момент зарахування суми оплати на поточний рахунок виконавця.

При визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем в якості надання професійної правничої допомоги у розмірі 20000,00 грн. надані наступні документи: рахунок-фактура № 1 від 25.02.2020, акт приймання-передачі виконаних робіт від 16.09.2020.

Дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000,00 грн., беручи до уваги рівень складності даної справи, об`єм вчинених представником позивача дій, а також керуючись критерієм реальності адвокатських витрат, колегія суддів дійшла висновку, що дані докази підтверджують суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Крім того, враховуючи положення п. 3.2.3. договору про надання правничої допомоги щодо "гонорару успіху", колегія суддів дійшла висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача "гонорару успіху" є обґрунтованою та такою, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Посилання відповідача, які викладені у письмових запереченнях на заяву позивача про розподіл судових витрат (вх.№ 21487 від 17.09.2020), щодо відмови в задоволенні заяви, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем у відповідності до вимог ч.6 ст. 129 ГПК України не доведено суду неспівмірності розміру судових витрат про які заявлено позивачем у даній справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, та те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог позивача по стягненню з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про вірність рішення суду першої інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони є тотожними доводам, які покладені відповідачем в основу відзиву на позовну заяву. Вказані доводи були проаналізовані як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції та їм надана відповідна правова оцінки, а мотиви їх відхилення зазначені вище.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Золочівська аграрна компанія" на рішення господарського суду Харківської області від 24.09.2020 у справі № 922/2137/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.09.2020 у справі № 922/2137/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 29.03.2021.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко

Суддя О.І. Терещенко