ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.02.2021р. Справа №905/1773/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Крашер» (03037, м.Київ, вул.П.Радченка, 14, )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр» (87040, Донецька область, Нікольський район, с.Кальчик, )

про стягнення 1338799,32 грн

за зустрічним позовом: Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр», с.Кальчик

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Крашер», м.Київ

про визнання недійсними додатків №№27-35 до договору поставки №07/16 від 14.01.2016р.

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Клименко Ю.О.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крашер», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом (з урахуванням змісту заяви б/н від 20.11.2020р.) до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр», с.Кальчик про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 1072130,60 грн, суми нарахованої пені - 198291,14 грн, суми інфляційного збільшення - 33791,68 грн, суми 3% річних - 34585,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору поставки №07/16 від 14.01.2016р. в межах довгострокових господарських зв`язків в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати товару, що стало підставою для нарахування пені, процентів річних та інфляційних.

Ухвалою суду від 09.11.2020р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1773/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві б/н від 02.12.2020р. проти задоволення позову заперечував з посиланням на те, що підписання додатків №№27-35 (специфікацій) до договору поставки №07/16 від 14.01.2016р. з боку покупця здійснювалось особою (головою правління), яка не мала на вчинення таких дій від імені Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр» достатніх повноважень.

Крім того, відповідач також наголошував, що договір поставки №07/16 від 14.01.2016р. (на підставі якого заявником позову здійснювалось постачання товару та заявлено, зокрема, вимоги про стягнення основного боргу) припинив свою дію 22.11.2018р., внаслідок чого сторони цього правочину взагалі не могли підписувати будь-які додатки (специфікації) до нього.

Ухвалою суду від 28.12.2020р. до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крашер» про визнання недійсними додатків №№27-35 до договору поставки №07/16 від 14.01.2016р.

Доводи та міркування, викладені Приватним акціонерним товариством «Кальчицький кар`єр» у відзиві б/н від 02.12.2020р., покладені відповідачем в обґрунтування зустрічного позову.

16.12.2020р. на адресу суду надійшла відповідь б/н від 14.12.2020р. на відзив Приватного акціонерного товариство «Кальчицький кар`єр», у якому позивач зауважував на наступному:

- договір поставки №07/16 від 14.01.2016р., на підставі якого здійснювались спірні поставки товару, є чинним на час розгляду справи (жодною зі сторін не направлялись повідомлення про припинення цього правочину, а отже, в силу приписів п.9.1, останній автоматично продовжувався на кожний наступний рік);

- сторонами були погоджені всі істотні умови договору в розумінні ч.3 ст.180 Господарського кодексу України;

- за результатами перевірки інформації у Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відносно наявності обмежень у здійсненні повноважень у керівника (представника) від імені Приватного акціонерного товариство «Кальчицький кар`єр», такої інформації станом на момент укладення договору №07/16 від 14.01.2016р. позивачем (контрагентом) виявлено не було;

- покупець фактичними діями, що полягають у прийнятті товару, використанні його у власних господарських цілях та здійсненні часткових оплат за спірними поставками, погодився з умовами договору №07/16 від 14.01.2016р. (в т.ч. з тими, що викладені у підписаних сторонами специфікаціях).

Всі інші твердження, викладені у відзиві, на думку позивача, є припущеннями Приватного акціонерного товариство «Кальчицький кар`єр» та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крашер» під час розгляду цієї справи просило суд врахувати правову позицію, яка наведена у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018р. по справі №668/13907/13-ц.

Аналогічні за змістом міркування наводились також позивачем в обґрунтування своєї правової позиції у відзиві б/н від 14.12.2020р. на зустрічний позов.

Відповідь на відзив за зустрічними позовом та заперечення на відповідь на відзив за первісними позовом, подання яких в силу норм ч.4 ст.161 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком відповідача, до господарського суду не надходили.

Ухвалою суду від 03.02.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.02.2021р.

Представники сторін у судове засідання 23.02.2021р. з розгляду справи по суті не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Разом з тим, норми ст.43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 зазначеного нормативно-правового акту, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п.2 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Як визначено у ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

14.01.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Крашер» (постачальник) в особі директора Тихого Олександра Валерійовича (діє на підставі статуту) та Приватним акціонерним товариством «Кальчицький кар`єр» (покупець) в особі голови правління Булави Олександра Леонідовича (діє на підставі статуту) укладено договір поставки №07/16 (в межах довгострокових господарських зв`язків), за змістом п.п.1.1, 1.2, 1.3 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти покупцю (передавати у власність/повне господарське володіння) запасні частини та витратні матеріали (товар) до автодорожньої, дорожньо-будівельної, кар`єрної та іншої спецтехніки, а покупець зобов`язується на умовах та в порядку визначених цим договором приймати та оплачувати товар. Номенклатура, найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, ціна за одиницю, терміни та умови поставки, порядок оплати товару, що підлягає постачанню, визначаються у специфікаціях-додатках до договору (специфікація), які є невід`ємною частиною цього договору з моменту (дати) підписання. Загальна сума цього договору визначається виходячи з вартості усього товару, зазначеного у підписаних специфікаціях до нього, який надається відповідно до умов та терміну дії договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 31.01.2017р., а в частині взятих на себе обов`язків, до їх повного виконання. Якщо сторони, за один календарний місяць до терміну закінчення дії цього договору не виявили намірів про припинення дії договору, договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний рік (п.9.1 договору №07/16 від 14.01.2016р.).

Зазначений договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень.

При цьому, у відзиві відповідач наголошував, що зазначений правочин припинив свою дію 22.11.2018р.

Суд критично оцінює таке твердження відповідача, оскільки Приватним акціонерним товариством «Кальчицький кар`єр» не представлено доказів, а судом не встановлено наявності обставин звернення покупця до постачальника із листом про припинення дії цього правочину (або у будь-якій іншій формі виявлення наміру припинити договірні відносини), як того вимагає умова п.9.1 договору поставки №07/16 від 14.01.2016р.

Отже, міркування відповідача у цій частині, викладені у відзиві, позбавлені належного доказового обґрунтування та спростовуються наявними у матеріалах справи документами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії вказаного правочину, враховуючи зміст пояснень позивача, які викладені у відповіді на відзив, суд дійшов висновку, що зобов`язання сторін за відповідною угодою автоматично продовжувались кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Як свідчать матеріали справи, постачальником та покупцем за договором поставки №07/16 від 14.01.2016р. на виконання умов п.1.3 укладеного сторонами правочину були підписані, зокрема, такі специфікації:

- №27 від 22.11.2018р. на суму 349449 грн з ПДВ,

- №28 від 16.01.20219р. на суму 7299,48 грн з ПДВ,

- №29 від 04.02.2019р. на суму 270000 грн з ПДВ,

- №30 від 21.03.2019р. на суму 8311,68 грн з ПДВ,

- №31 від 23.10.2018р. на суму 454472,76 грн з ПДВ,

- №31 від 29.05.2019р. на суму 327519 грн з ПДВ,

- №32 від 31.07.2019р. на суму 726364,46 грн з ПДВ,

- №33 від 10.09.2019р. на суму 21481,20 грн з ПДВ,

- №34 від 23.10.2019р. на суму 221366,60 грн з ПДВ,

- №35 від 23.10.2019р. на суму 43200 грн з ПДВ.

З підписанням зазначених документів сторони також узгодили номенклатуру, найменування товару та його загальну кількість, ціну за одиницю, терміни та умови поставки, а також порядок розрахунків за товар.

Зазначені вище специфікації підписані наступними особами: з боку постачальника - директором Тихим О.В., з боку покупця - головою правління Булавою О.Л., та скріплені печатками підприємств.

Виходячи з того, що предметом первісного позову є стягнення заборгованості за поставками на підставі договору №07/16 від 14.01.2016р., в тому числі, на умовах викладених у специфікаціях №29 від 04.02.2019р., №31 від 23.10.2018р., №31 від 29.05.2019р., №32 від 31.07.2019р., №34 від 23.10.2019р., які відповідач просить суд визнати недійсними разом із специфікаціями №27 від 22.11.2018р., №28 від 16.01.2019р., №30 від 14.01.2016р., №33 від 10.09.2019р., №35 від 23.10.2019р., суд дійшов висновку, що доцільним є розгляд в першу чергу саме зустрічних позовних вимог, внаслідок чого суд зазначає про наступне:

Відповідно до ст.129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 цього кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним відповідачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом положень ст.ст.11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст.2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст.237 названого вище кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ст.241 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, ч.3 ст.92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (ст.ст.203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймі розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи ст.ст.92, 237 - 239, 241 Цивільного кодексу України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто, третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 27.04.2016р. у справі №6-62цс16, від 12.04.2017р. у справі №6-72цс17.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому, тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Як вказує відповідач у зустрічному позові, на підприємстві діє колегіальний виконавчий орган на чолі з головою правління (п.11.1 статуту Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр»); укладання головою правління договорів та угод, що перевищує 100000 грн, а також угод спрямованих на придбання або відчуження основних засобів, договорів оренди, застави та іпотеки, здійснюється за погодженням з наглядовою радою.

При цьому, в силу приписів ст.ст.58, 59 Закону України «Про акціонерні товариства» (у відповідній редакції) виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. Голова колегіального виконавчого органу має право без довіреності діяти від імені товариства відповідно до рішень колегіального виконавчого органу, в тому числі представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства.

На думку відповідача, діючи добросовісно та розумно, постачальник мав запитати у підписанта (голови правління Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр») рішення колегіального органу товариства на підписання договору, в тому числі, і специфікацій до нього.

Натомість, з цього приводу позивач зауважував, зокрема, на тому, що за результатами перевірки інформації у Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відносно наявності обмежень у здійсненні повноважень у керівника (представника) від імені Приватного акціонерного товариство «Кальчицький кар`єр», такої інформації станом на момент укладення договору №07/16 від 14.01.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Крашер» (контрагентом) виявлено не було.

Зважаючи на викладене, доводи відповідача щодо недійсності специфікацій з огляду на відсутність у голови правління відповідного дозволу наглядової ради товариства на їх підписання, судом оцінюється критично, оскільки матеріали справи не містять, а Приватним акціонерним товариством «Кальчицький кар`єр» не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин згідно з якими підтверджується обізнаність постачальника (позивача) про наявні у голови правління товариства, який діє від його імені без довіреності, обмеження щодо підписання певних видів договорів.

Водночас, за змістом ст.241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Таким чином, судом враховано, що правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. При цьому, схвалення може відбутися як у формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 30.05.2019р. по справі №920/346/18.

Так, судом приймається до уваги, що за цим договором поставки, в тому числі, спірними специфікаціями, сторонами вчинялись дії по їх схваленню (прийняття товару на підставі первинних документів (видаткових накладних); часткове перерахування грошових коштів на виконання цього правочину).

Крім того, суд зауважує, що відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу норм ч.ч.1-3 ст.180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Згідно з ч.2 ст.189 цього кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору.

Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені ст.217 Цивільного кодексу України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним у цілому.

Таким чином, судом враховано, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним у цілому. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018р. по справі №910/22319/16.

Судом також враховано, що нормами цивільного законодавства встановлено, що договір не може існувати без умов щодо вартості товару. При цьому, відповідно до ст.180 Господарського кодексу України, без погодження сторонами ціни договору такий договір є неукладений.

В свою чергу, саме специфікації №№27-35 до договору поставки №07/16 від 14.01.2016р., які є невід`ємною частиною договору поставки, містять пункт договору щодо вартості товару, в тому числі, ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою, а отже вони не можуть бути визнані недійсними як частина договору, окремо від нього.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, у задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крашер» про визнання недійсними додатків №№27-35 до договору поставки №07/16 від 14.01.2016р. слід відмовити.

Щодо первісних позовних вимог, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до п.2.1 договору №07/16 від 14.01.2016р. поставка товару здійснюється на підставі узгодженої та підписаної уповноваженими представниками сторін специфікації, в якій обов`язково повинна бути вказана інформація, яка передбачена п.1.2 цього договору.

У представлених до матеріалів первісного позову специфікаціях №29, 31, 32, 34 до договору №07/16 від 14.01.2016р. узгоджено, що датою поставки вважається дата, вказана у видатковій накладній на товар, підписаній сторонами. Крім того, за змістом п.3.2 специфікацій №29 від 04.02.2019р., №31 від 29.05.2019р. товар постачається на умовах EXW - склад постачальника (м.Київ, вул.Молодогвардійська, 32), а у специфікаціях №31 від 23.10.2018р., №32 від 31.07.2019р., №34 від 23.10.2019р. визначено, що товар постачається на умовах DDP - склад покупця (Донецька область, Володарський район, с.Гранітне-1), згідно Інкотермс 2010.

Передача-приймання товару проходить в місці здійснення поставки кожної окремої партії товару, яка зазначена у специфікації, з обов`язковим оформленням видатково-прибуткової накладної або акту приймання-передачі, та інших документів передбачених чинним законодавством, в залежності від виду та умов поставки товару (п.4.1 договору №07/16 від 14.01.2016р.).

Як свідчать представлені до матеріалів справи видаткові накладні №КР 189 від 22.04.2019р. на суму 270000 грн, №КР 279 від 29.05.2019р. на суму 454472,76 грн, №КР 291 від 03.06.2019р. на суму 327519 грн, №КР 492 від 23.08.2019р. на суму 726364,46 грн, №КР 658 від 23.10.2019р. на суму 221366,60 грн на підставі укладеного сторонами договору №07/16 від 14.01.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Крашер» було поставлено відповідачу товар, визначений у специфікаціях до укладеного сторонами правочину, на загальну суму 1999722,82 грн.

Товар за цими поставками отримано особою за довіреностями №32 від 22.04.2019р., №41 від 28.05.2019р., №44 від 03.06.2019р., №77 від 15.08.2019р., №97 від 23.10.2019р. - головним інженером Задорожнім О.Г., підпис, прізвище, ім`я та по батькові якого, в тому числі, містяться на зазначених вище первинних документах.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку товару на загальну суму 1999722,82 грн в межах договору №07/16 від 14.01.2016р.

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором №07/16 від 14.01.2016р. обов`язок щодо оплати товару у визначений угодою строк та у повному обсязі не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги, зокрема, про стягнення заборгованості за наведеним правочином (з урахуванням змісту заяви б/н від 20.11.2020р.) в сумі 1072130,60 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як визначено у п.п.3.1 - 3.3 договору №07/16 від 14.01.2016р., покупець зобов`язується здійснювати оплату за товар по цінах постачальника, діючих на момент (дату) підписання між сторонами специфікації, в якій зазначаються умови та терміни оплати за відповідну партію товару. Ціни на товар встановлюються у національній валюті України, з урахуванням особливостей розрахунку його ціни, викладених у відповідній специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору. Оплата за товар здійснюється в українських гривнях у безготівковій формі, шляхом перерахунку грошових коштів на поточні рахунки постачальника, які визначені в цьому договорі та остаточно вказаного у рахунку-фактурі на відповідну постачаєму партію товару, з урахуванням положень п.п.3.1, 3.2 цього договору та відповідної специфікації.

На виконання умов, погоджених сторонами у специфікаціях, Товариством з обмеженою відповідальністю «Крашер» виставлені рахунки-фактури №КР000000048 від 04.02.2019р. на суму 270000 грн, №КР000000514 від 23.10.2018р. на суму 454472,76 грн, №КР000000339 від 29.05.2019р. на суму 327519 грн, №КР000000515 від 31.07.2019р. на суму 726364,46 грн, №КР000000766 від 23.10.2019р. на суму 221366,60 грн на оплату відвантаженої за договором №07/16 від 14.01.2016р. продукції на загальну суму 1999722,82 грн.

За змістом п.2.2 специфікацій до договору поставки №07/16 від 14.01.2016р. на покупця покладено обов`язок із оплати 100% вартості товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника у такі строки, а саме:

- протягом 5 банківських днів з дати поставки товару (специфікації №29 від 04.02.2019р., №31 від 23.10.2018р., №32 від 31.07.2019р.);

- протягом 14 календарних днів з дати поставки товару (№31 від 29.05.2019р., №34 від 23.10.2019р.).

Відтак, враховуючи умови договору та складених до нього специфікацій, строк виконання зобов`язань з оплати товару за договором №07/16 від 14.01.2016р. настав, а саме:

- за видатковою накладною №КР 189 від 22.04.2019р. на суму 270000 грн - 02.05.2019р. включно,

- за видатковою накладною №КР 279 від 29.05.2019р. на суму 454472,76 грн - 05.06.2019р. включно,

- за видатковою накладною №КР 291 від 03.06.2019р. на суму 327519 грн - 18.06.2019р. включно з урахуванням того, що останній день строку (17.06.2019р.) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України),

- за видатковою накладною №КР 492 від 23.08.2019р. на суму 726364,46 грн - 02.09.2019р. включно,

- за видатковою накладною №КР 658 від 23.10.2019р. на суму 221366,60 грн - 06.11.2019р. включно.

Як свідчить представлена до матеріалів справи довідка №13631-1735 від 03.09.2020р. Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про обороти по поточному рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Крашер» за період з 01.01.2016р. по 31.07.2020р. згідно надходжень від контрагента - Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр», останній перерахував на користь постачальника в рахунок погашення заборгованості за спірними поставками грошові кошти в загальній сумі 927591,76 грн, а саме:

- за видатковою накладною №КР 189 від 22.04.2019р. на суму 270000 грн (рахунок №КР000000048 від 04.02.2019р.):

1) 18.04.2019р. - 30000 грн,

2) 22.05.2019р. - 25000 грн,

3) 27.05.2019р. - 20000 грн,

4) 28.05.2019р. - 20000 грн,

5) 29.05.2019р. - 20000 грн,

6) 31.05.2019р. - 20000 грн,

7) 05.06.2019р. - 15000 грн,

8) 10.06.2019р. - 20000 грн,

9) 11.06.2019р. - 10000 грн,

10) 12.06.2019р. - 30000 грн,

11) 13.06.2019р. - 20000 грн,

12) 14.06.2019р. - 15000 грн,

13) 18.06.2019р. - 5000 грн,

загалом 250000 грн,

- за видатковою накладною №КР 279 від 29.05.2019р. на суму 454472,76 грн (рахунок №КР000000514 від 23.10.2018р.):

1) 22.07.2019р. - 30000 грн,

2) 26.07.2019р. - 20000 грн,

3) 31.07.2019р. - 100000 грн,

4) 05.08.2019р. - 30000 грн,

5) 06.08.2019р. - 20000 грн,

6) 07.08.2019р. - 20000 грн,

7) 09.08.2019р. - 20000 грн,

8) 12.08.2019р. - 20000 грн,

9) 14.08.2019р. - 15000 грн,

10) 15.08.2019р. - 15000 грн,

11) 16.08.2019р. - 20000 грн,

12) 20.08.2019р. - 25000 грн,

13) 22.08.2019р. - 15000 грн,

14) 23.08.2019р. - 10000 грн,

15) 27.08.2019р. - 15000 грн,

16) 30.08.2019р. - 15072,76 грн,

17) 03.09.2019р. - 15000 грн,

18) 04.09.2019р. - 15000 грн,

19) 05.09.2019р. - 10000 грн,

20) 11.09.2019р. - 20000 грн,

загалом 450072,76 грн,

- за видатковою накладною №КР 291 від 03.06.2019р. на суму 327519 грн (рахунок-фактура №КР000000339 від 29.05.2019р.):

1) 31.07.2019р. - 27519 грн,

2) 14.08.2019р. - 15000 грн,

3) 12.09.2019р. - 30000 грн,

4) 16.09.2019р. - 15000 грн,

5) 17.09.2019р. - 15000 грн,

6) 19.09.2019р. - 15000 грн,

7) 23.09.2019р. - 10000 грн,

загалом 127519 грн,

- за видатковою накладною №КР 492 від 23.08.2019р. на суму 726364,46 грн (рахунок-фактура №КР000000515 від 31.07.2019р.):

1) 19.09.2019р. - 10000 грн,

2) 23.09.2019р. - 10000 грн,

3) 24.09.2019р. - 10000 грн,

4) 27.09.2019р. - 10000 грн,

загалом 40000 грн,

- за видатковою накладною №КР 658 від 23.10.2019р. на суму 221366,60 грн (рахунок-фактура №КР000000766 від 23.10.2019р.):

1) 23.10.2019р. - 60000 грн.

загалом 60000 грн.

Дослідивши вищезазначену довідку банківської установи, у якій відображені операції по перерахуванню Приватним акціонерним товариством «Кальчицький кар`єр» на користь постачальника за договором №07/16 від 14.01.2016р. грошових коштів у загальній сумі 927591,76 грн, судом встановлено, що заборгованість відповідача за наведеним вище правочином становить 1072131,06 грн.

В той же час, належних та допустимих доказів в розумінні норм ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б спростовували факт наявності заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Крашер», відповідачем не представлено.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач зобов`язання за договором поставки №07/16 від 14.01.2016р. виконав належним чином, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за договором обов`язки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Крашер» до Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр» в частині стягнення основного боргу є правомірними і підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 1072130,60 грн.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, якщо укладеним договором передбачено більш тривалий ніж визначений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, то застосуванню підлягає строк, встановлений договором.

За змістом п.7.6 договору №07/16 від 14.01.2016р., у випадку прострочення терміну оплати за товар, який передбачено у п.3.1 цього договору, покупець на вимогу постачальника сплачує останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення, від загальної вартості неоплаченого товару, до моменту повного погашення заборгованості.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 198291,14 грн пені за загальний період з 30.09.2019р. по 13.11.2020р.

За розрахунком суду сума пені за визначений позивачем період є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 198291,14 грн.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 34585,90 грн 3% річних за загальний період з 30.09.2019р. по 20.11.2020р., 33791,68 грн інфляційних за загальний період з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року.

За розрахунком суду сума процентів річних за визначений позивачем період є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 34585,90 грн.

В свою чергу, здійснений позивачем розрахунок інфляційних є арифметично вірним.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню на визначені позивачем суми.

Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір щодо первісного позову в сумі 20081,99 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Одночасно, виходячи з того, що за подання розглядуваної позовної заяви позивач сплатив судовий збір у більшому розмірі ніж передбачено діючим законодавством, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крашер» не позбавлено права та можливості звернутись до суду з клопотанням про його повернення у переплаченому розмірі (0,01 грн) в порядку норм ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Судовий збір стосовно зустрічного позову в сумі 2102 грн підлягає віднесенню на Приватне акціонерне товариство «Кальчицький кар`єр».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.46, 86, 129, 180, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кальчицький кар`єр» (87040, Донецька область, Нікольський район, с.Кальчик, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крашер» (03037, м.Київ, вул.П.Радченка, 14, ) суму основної заборгованості у розмірі 1072130,60 грн, пеню - 198291,14 грн, суму інфляційного збільшення - 33791,68 грн, суму 3% річних - 34585,90 грн, а також судовий збір в сумі 20081,99 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 23.02.2021р.

Повний текст рішення складено та підписано 05.03.2021р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця