суддів Великої Палати Верховного Суду Ткача І.В., Князєва В.С., Пількова К.М.,
Справа №911/2390/18 (провадження №12-73гс20)
Велика Палата Верховного Суду (далі - ВП ВС) 16.02.2021 ухвалила постанову, якою касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка», Амбулаторно-поліклінічного закладу «Київський міський дитячий діагностичний центр» та заступника прокурора міста Києва задовольнила частково. Рішення Господарського суду Київської області від 11 березня 2019 року, додаткове рішення цього ж суду від 25 березня 2019 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №911/2390/18 скасувала та направила справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
З висновком ВП ВС не погоджуємося та відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) викладаємо окрему думку, суть якої полягає у такому.
Стисло щодо суті правовідносин, що склалися
1. У жовтні 2018 року прокурор звернуся в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради та Амбулаторно-поліклінічного закладу «Київський міський дитячий діагностичний центр» до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка» про стягнення 100 235,60 грн заборгованості з орендної плати, обов`язок щодо сплати якої передбачений договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29 листопада 2017 року №2558.
2. У січні 2019 року відповідач звернувся до Господарського суду Київської області з клопотанням про передачу справи за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва, оскільки нерухоме майно, стягнення коштів за оренду якого є предметом спору, знаходиться у місті Києві.
Стислий виклад рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
3. Господарський суд Київської області рішенням від 11 березня 2019 року позов задовольнив частково. В описовій частині рішення суд зазначив про розгляд у судовому засіданні 14 січня 2019 року клопотання відповідача про передачу справи за територіальною підсудністю та відмову в його задоволенні з підстав необґрунтованості.
4. Додатковим рішенням від 25 березня 2019 року цей же суд заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково.
5. Північний апеляційний господарський суд постановою від 03 жовтня 2019 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишив без змін.
6. Суд першої інстанції в описовій частині рішення зазначив про відмову в задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва з підстав його необґрунтованості. Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку про необґрунтованість тверджень відповідача про виключну підсудність цього спору.
8. КГС ВС зазначив, що хоч предметом спору у справі, що розглядається, є вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів за оренду нерухомого майна, що знаходиться у місті Києві, однак до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна (частина третя статті 30 ГПК України), не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором. До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності (стаття 27 ГПК України).
9. За результатами розгляду справи №911/2390/18 ВП ВС ухвалила постанову 16.02.2021. У постанові ВП ВС дійшла висновку, що цей спір має розглядатися за правилами виключної підсудності справ, яка регулюється частиною третьої статті 30 ГПК України.
10. Вирішуючи питання щодо територіальної юрисдикції (підсудності) справи ВП ВС виходила з того, що в чинній редакції ГПК України частина третя статті 30 ГПК України вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої статті 30 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
11. ВП ВС вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
12. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 ГПК України.
13. Враховуючи викладене, ВП ВС дійшла висновку, що правила виключної підсудності поширюються на спір щодо стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нерухомим майном, розташованим у місті Києві, тому спір у цій справі, переданий на розгляд до Господарського суду Київської області, вирішувався з порушенням положень частини третьої статті 30 ГПК України.
Щодо незгоди з висновком про виключну юрисдикцію (підсудність) справи, викладеним у постанові ВП ВС
14. Відповідно до частини першої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
15. У частині першій статті 29 ГПК України встановлено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
16. Відповідно до частини третьої статті 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
17. Варто зауважити на тому, що у положеннях частини третьої статті 16 ГПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, йшлося про виключну підсудність господарським судам справ у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном.
18. Якщо предметом позову є права на майно, такі позови пред`являються до господарського суду за місцезнаходженням цього майна. Зазначена норма не поділяла майно на рухоме та нерухоме. Однак як правило достеменно можливо встановити місцезнаходження лише нерухомого майна.
19. У зв`язку з викладеним законодавець цілком логічно у редакції ГПК України, чинній з 15.12.2017, вніс зміни щодо виключної підсудності справ саме щодо нерухомого майна за його місцезнаходженням.
20. Вжите законодавцем у зазначеній процесуальній нормі словосполучення «з приводу» є синонімом до слів «щодо», «стосовно». Отже, враховуючи смислове навантаження словосполучення «з приводу» у частині третій статті 30 ГПК України, то у цій нормі мається на увазі спори саме щодо нерухомого майна. Тобто слід орієнтуватися на предмет (об`єкт) позову. Саме матеріально-правова вимога позивача до відповідача має бути направлена на захист речових прав щодо об`єкта нерухомості або пов`язана з нерухомим майном.
21. У статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дається визначення поняття "майно": майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
22. Відповідно до статті 181 ЦК України речі поділяються на нерухомі і рухомі. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
23. Речові права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
24. У спорах, що виникають з приводу (щодо) нерухомого майна, предметом доказування є правомірність набуття або переходу права власності чи права користування майном від однієї особи до іншої за вже вчиненим правочином, коли зобов`язання за ним виконані повністю чи частково. До позовів про права на нерухоме майно відносяться позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно, зокрема: віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України); негаторний - про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України); про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України) тощо.
25. До позовів про права на нерухоме майно також належать позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно: про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386 ЦК України); а також позови щодо речових прав на чуже майно: право володіння (глава 31 ЦК України); право користування - сервітут (глава 32 ЦК України); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзис (глава 33 ЦК України); право забудови земельної ділянки - суперфіцій (глава 34 ЦК України).
26. Отже, до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, незалежно від того, що такий договір укладений стосовно нерухомого майна. До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності.
27. Необхідно зауважити, що виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності.
28. Оскільки в господарському процесі велика кількість справ стосується прямо або побіжно нерухомого майна, таке широке тлумачення категорії спорів, що відносяться до виключної підсудності справ, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, по суті нівелює положення статті 30 ГПК України як такої, що регулює виключну підсудність справ, до якої мають відноситися лише певні категорії справ.
29. При цьому крім стягнення заборгованості з орендної плати внаслідок неналежного виконання зобов`язання за договором лише з договору оренди нерухомого майна можуть виникати спори про: стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга статті 785 ЦК України), відшкодування збитків внаслідок погіршення речі, переданої у найм (стаття 779 ЦК України), відшкодування вартості необхідних витрат у зв`язку з поліпшенням майна (частина третя статті 778 ЦК України), відшкодування збитків, завданих затримкою чи непереданням вчасно наймачеві майна (стаття 766 ЦК України), стягнення пені та штрафних санкцій, якщо такі передбачені умовами договору оренди у зв`язку з неналежним виконанням сторонами умов договору, стягнення річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
30. Спори у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань можуть виникати також з договорів купівлі-продажу, страхування, будівельного підряду, управління нерухомим майном тощо, предметом яких є нерухомо майно.
31. Враховуючи викладене, до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна і до яких слід застосовувати правила виключної підсудності, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна.
32. Правила виключної підсудності не поширюються на спір щодо стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за користування нерухомим майном.
33. З огляду на викладене, не погоджуємося з висновком ВП ВС про виключну підсудність цієї справи, яка передбачена частиною третьою статті 30 ГПК України, та вважаємо, що ця справа має розглядатися за правилами загальної підсудності справ.
Судді І. Ткач