ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 березня 2021 року Справа № 903/961/20

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: Пивоваров В.І. - ордер серія АР №1033312 від 14.02.2021

від відповідача: Новокщонова О.М. - ордер серія КС № 671948 від 15.03.2021, Гойдик Т.Л. - ордер серія АІ № 1090602 від 20.02.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/961/20 за позовом Приватного підприємства "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" до фізичної особи-підприємця Приступи Ірини Віталіївни про стягнення 424160,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

16.12.2020 ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" направило на адресу суду позовну заяву до фізичної особи-підприємця Приступи Ірини Віталіївни про стягнення 424160,00 грн.

Позов мотивує тим що, між ФОП Приступою Іриною Віталіївною та ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" досягнуто домовленостей (усний договір), за якими відповідач брав на себе зобов`язання поставити товар, а позивач - оплатити його вартість.

На виконання усного договору, відповідачем було виставлено рахунки на оплату №0000-290 від 29.09.2020 на 266000,00 грн., №0000-291 від 29.09.2020 на 36000,00 грн., №0000-289 від 29.09.2020 на 266000,00 грн., №0000-292 від 29.09.2020 на 90 000,00 грн. (а.с.28-30).

Згідно вказаних рахунків, Приватним підприємством "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" оплачено на рахунок НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" ФОП Приступа І.В. грошові кошти в розмірі 579960,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №81 від 29.09.2020 на суму 90 000, 00 грн., № 82 від 29.09.2020 на суму 15 200,00 грн., № 83 від 30.09.2020 на суму 30400, 00 грн., № 84 від 30.09.2020 суму 45 600, 00 грн., № 85 від 30.09.2020 на суму 18 000,00 грн., №86 від 30.09.2020 на суму 220 400,00 грн., № 87 від 30.09.2020 на суму 160 360,00 грн. (а.с.32-38).

Разом з тим, ФОП Приступою І.В. частково повернуто ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" грошові кошти в розмірі 155800,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями №51 від 01.10.2020 на суму 15200,00 грн., №50 від 01.10.2020 на суму 45600,00 грн., №51 від 01.10.2020 на суму 90000,00 грн., №@2PL152542 від 25.10.2020 на суму 5000,00 грн.

Однак, неповернутою залишається сума коштів в розмірі 424 160,00 грн.

03.11.2020 ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" на адресу Фізичної особа- підприємця Приступи І.В. направило вимогу, в якій просило у семиденний строк від дня отримання даної вимоги повернути на рахунок ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" (п/р НОМЕР_2 , відкритий в АТ БАНК КРЕДИТ ДНІПРО, код отримувача 22138064) грошові кошти в сумі 424160,00 грн., або у семиденний строк від дня отримання даної вимоги здійснити поставку на адресу ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" обумовленого товару.

Згідно гарантійного листа ФОП Приступи І.В. від 11.11.22020, відповідач гарантувала повне погашення заборгованості в сумі 286000,00 грн., яка виникла через форс-мажорні обставини поставки товару, а саме поставку товару не в повному обсязі. Зобов`язувалася повернути суму боргу до 15.12.2020.

Ухвалою суду від 28.12.2020 позовну заяву Приватного підприємства "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" до фізичної особи-підприємця Приступи Ірини Віталіївни про стягнення 424160,00 грн. залишено без руху. Позивачу не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду докази сплати судового збору в сумі 6363,00 грн. та копію платіжного доручення № 87 від 29.09.2020 року на суму 160360,00 грн.

18.01.2021 ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" направило на адресу суду лист, яким долучило платіжне доручення №306 від 12.01.2021 про сплату судового збору в розмірі 6363,00 грн. та платіжне доручення № 87 від 30.09.2020. Повідомило суд, що в тексті позовної заяви в описі додатків допущено технічну помилку і замість платіжного доручення № 87 від 30.09.2020 на суму 160360,00 грн. помилково вказано платіжне доручення № 87 від 29.09.2020 на суму 160360,00 грн., якого не існує.

Ухвалою суду від 25.01.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 23.02.021 о 10:15 год.

Ухвалою суду від 23.202.2021 розгляд справи по суті відкладено. Продовжено відповідачу строк для подачі відзиву до 05.03.2021. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив із врахуванням вимог ст. 166 ГПК України, з урахуванням положень ч. 3-6 ст. 165 ГПК. Надати суду докази направлення відповіді на відзив з доданими до нього документами на адресу відповідача. Встановлено відповідачу строк для подачі заперечення на відповідь позивача протягом трьох днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання позивачу.

04.03.2021 представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

22.03.2021представник позивача на електронну адресу суду надіслав відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 23.03.2021 суд відклав розгляд справи по суті.

25.03.2021 представник відповідача надіслала на електронну адресу відзив на позовну заяву про стягнення попередньої оплати та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення попередньої оплати.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача просить суд позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідача 424 160,00 грн.

Представники відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції в задоволенні позову просять відмовити з підстав викладених у відзиві та запереченнях на відзив.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2020 та 30.09.2020 ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" перераховано на рахунок НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" ФОП Приступа І.В. грошові кошти в розмірі 579960,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №81 від 29.09.2020 на суму 90 000, 00 грн., № 82 від 29.09.2020 на суму 15200,00 грн., № 83 від 30.09.2020 на суму 30400, 00 грн., № 84 від 30.09.2020 суму 45 600, 00 грн., № 85 від 30.09.2020 на суму 18 000,00 грн., №86 від 30.09.2020 на суму 220 400,00 грн., № 87 від 30.09.2020 на суму 160 360,00 грн. (призначення платежу - сплата за перчатки згідно рахунків №0000-292, 0000-290, 0000-289, 0000-291 від 29.09.2020).

В аспекті викладеного суд засвідчує, що підставами заявленого позову (обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу) є те, що відповідачем не виконано зобов`язання по поставці товарно-матеріальних цінностей ("захисні медичні рукавички"), які були оплачені позивачем на умовах попередньої оплати, що призвело до виникнення заборгованості відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу. Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Статтею 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами частини 1 статті 267 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

У разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило, квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Сторони можуть погодити в договорі також графік поставки (місяць, декада, доба тощо). У договорі поставки за згодою сторін може бути передбачений порядок відвантаження товарів будь-яким видом транспорту, а також вибірка товарів покупцем. Договором може бути передбачено відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем. Договором може бути передбачений порядок поставки недоодержаної покупцем у встановлений строк кількості товарів.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що 01.10.2020 ФОП Приступ І.В. повернула ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" грошові кошти в розмірі 155800,00грн. з призначенням платежу: «повернення коштів часткової слати згідно рахунків №82,84,81,87», що підтверджується платіжними дорученнями №51 від 01.10.2020 на суму 15200,00 грн., №50 від 01.10.2020 на суму 45600,00 грн., №51 від 01.10.2020 на суму 90000,00 грн., №@2PL152542 від 25.10.2020 на суму 5000,00 грн. (а.с.39-42).

В подальшому, позивач у січні 2021 здійснила повернення грошових коштів в сумі 21900,00 грн. з призначенням платежу «повернення коштів згідно рах.», що підтверджується квитанціями №0.0..1 від 12.01.2021 на суму 4970,00 грн., №0.0..1 від 18.01.2021 на суму 693,00грн., №0.0..1 від 22.01.2021 на суму 10000,00 грн. (а.с.113-115).

З доводів позивача слідує, що 12.11.2020 ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" на адресу ФОП Приступи І.В. направило вимогу, в якій просило у семиденний строк від дня отримання даної вимоги повернути на рахунок ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" (п/р НОМЕР_2 , відкритий в АТ БАНК КРЕДИТ ДНІПРО, код отримувача 22138064) грошові кошти в сумі 424160,00 грн., або у семиденний строк від дня отримання даної вимоги здійснити поставку на адресу ПП "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" обумовленого товару.

Разом з тим, відповідно до фіскального чеку від 12.11.2020, який підтверджує факт направлення на адресу відповідача претензії за штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення 948 (а.с.47), судом було здійснено перевірку вручення вказаної претензії відповідачу за допомогою сервісу підприємства поштового зв`язку Укрпошта та встановлено, що відправлення за номером 948 не було вручене під час доставки та 17.12.2020 повернуто за зворотною адресою (а.с.146-147).

Крім того, представник позивача зазначає, що здійснене Позивачем на адресу Відповідача відправлення з номером 48 було повернуто Позивачеві в зв`язку зі збігом строку зберігання, що не відповідає дійсності, оскільки за даними відстеження поштового відправлення по трекеру на сайті Укрпошти дане відправлення дійсно було направлено з міста Київ 12.11.2020 та з 2101.2021 перебуває в точці видачі/доставки (індекс 01999, Київська міська дирекція Укрпошти).

Слід зауважити, що з наданої в якості доказів направлення Позивачем на адресу відповідача саме вимоги про поставку товару або повернення грошових коштів надано лише квитанцію про оплату надання послуг з пересилання рекомендованого листа на ФОП Приступа Ірина, м. Ковель (а.с.47).

При цьому, з даної квитанції не вбачається, на яку саме адресу було здійснено відправлення від 12.11.2020, а також вміст такого поштового відправлення. Отже підстав стверджувати, що позивачем було направлено на адресу відповідача саме вимогу та що рекомендований лист був направлений на адресу саме Відповідача, немає взагалі.

Крім того, представником позивача в обґрунтування свого твердження щодо повернення відправлення надано конверт (на якому наявні відмітки про повернення листа в зв`язку з закінченням строку зберігання, а.с.139-140).

Разом з тим, номер поштового відправлення, зазначений на конверті, та номер поштового відправлення, вказаний у квитанції та на який посилається представник Позивача у відповіді на відзив не співпадають.

Так, в квитанції про здійснення відправлення рекомендованого листа на адресу Відповідача (в квитанції повна адреса не вказана, зазначено лише "м. Ковель") вказаний номер 48, тоді як на конверті (який повернувся в зв`язку з закінченням строку зберігання та на якому вказана адреса Відповідача як одержувача) вказано №970 та зазначена дата відправлення - 16 грудня 2020 року (а.с.139-140).

При цьому, представником позивача не надано до відповіді на відзив опис вкладення у поштове відправлення, в зв`язку з чим не вбачається підстав стверджувати, що в даному листі на адресу відповідача була направлена саме вимога, на яку посилається представник позивача як на підставу виникнення у Відповідача зобов`язань щодо поставки товару або повернення грошових коштів.

Як стверджує позивач, станом на дату подання позову до суду, товару передано не було, попередня оплата за товар також не була повернута позивачу.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи згоди щодо істотних умов поставки між сторонами досягнуто не було, що є обов`язковою умовою при укладенні будь-якого договору (як усного, так і письмового).

Отже, враховуючи вищевикладене, з огляду на відсутність між сторонами договірних правовідносин, грошові кошти, що були сплачені позивачем на користь відповідача є такими, що набуті без достатньої правової підстави.

Як зазначалось відповідачем у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні, позивачем грошові кошти були перераховані відповідачеві 29 та 30 вересня 2020 року.

При цьому, за твердженням позивача, грошові кошти були сплачені як передоплата за товар, про поставку якого сторони нібито "уклали усний правочин".

Однак, вже 01 жовтня 2020 року відповідач повернула частину сплачених позивачем грошових коштів.

Відтак, твердження представника позивача про укладення сторонами "усного правочину" та наявність підстав для набуття відповідачем грошових коштів позивача не підтверджується достатніми та допустимими доказами.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами не було укладено договір поставки у спрощений спосіб, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки:

- сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору поставки товару (якісні показники товару, ціна за одиницю товару, строк та умови поставки товару);

- з огляду на відсутність між сторонами договірних правовідносин підстави для здійснення оплати грошових коштів позивачем на користь відповідача були відсутні;

- позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів в порядку ст.1212 ЦК України;

- позивачем не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу існування між сторонами договірних правовідносин та наявності у відповідача зобов`язання щодо поставки товару;

- відповідачем самостійно, без будь-якої письмової вимоги зі сторони позивача здійснено часткове повернення грошових коштів, безпідставно отриманих від позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що між сторонами відсутні договірні відносини, що регулюються нормами зобов`язального права, зокрема, положеннями § 3. Поставка ЦК України, а відповідач набув спірні грошові кошти без достатньої правової підстави, а відтак до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1212 ЦК України.

З урахуванням викладеного, вимоги Приватного підприємства "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" про стягнення 424160,00 грн. з фізичної особи-підприємця Приступи Ірини Віталіївни на підставі договірних відносин є неправомірними та задоволенню не підлягають.

Щодо гарантійного листа ФОП Приступи І.В. від 11.11.22020, яким вона гарантувала повне погашення заборгованості в сумі 286000,00 грн., яка виникла через форс-мажорні обставини поставки товару, а саме поставку товару не в повному обсязі та зобов`язувалася повернути суму боргу до 15.12.2020 (а.с.46), судом встановлено, що останній не підтверджує з яких саме правовідносин у відповідача виник обов`язок поставки товару та повернення боргу.

Щодо рахунків на оплату, наданих позивачем, судом враховано наступне.

Рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити.

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 915/641/19.

В матеріалах справи відсутні докази направлення, оформлення таких рахунків, а отже позивачем не доведено відповідно до ст. 76 ГПК України належними доказами саме факт надсилання вказаних рахунків.

Згідно ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідач стверджує, що оскільки між сторонами не укладено договір, відповідачем не направлялися копії рахунків на оплату на адресу позивача.

Отже, надані позивачем рахунки на оплату, за відсутності їх оригіналів та з урахуванням пояснень представників відповідача, відсутності договірних зобов`язань не можуть бути враховані судом як належні докази.

Всі інші доводи сторін, суд не приймає до уваги, оскільки спір розглядається в межах заявлених позивачем підстав (обставин та норм закону, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) та предмету позову (матеріально-правових вимог).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №904/2357/20 зауважив, що тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано суду більш вірогідних доказів та достатніх обґрунтувань, які послугували б підставою для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.129 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору з наведених вище підстав, впливу не мають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову Приватного підприємства "АНТА ТЕХНОЛОДЖИГРУП" до фізичної особи-підприємця Приступи Ірини Віталіївни про стягнення 424160,00 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 29.03.2021.

Суддя І. О. Гарбар