ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 Справа № 904/5009/20

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі №904/5009/20 (суддя Назаренко Н.Г.; рішення ухвалене у місті Дніпро без виклику (повідомлення) сторін)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія", м.Харків

до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш", м.Дніпро

про стягнення заборгованості у сумі 37988,28 грн. за договором поставки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія" до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" складаються зі стягнення грошових коштів основної заборгованості у сумі 31000,00 грн., інфляційних втрат у сумі 936,96 грн., 3% річних у сумі 783,85 грн. і пені у сумі 5267,47 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань з повного і своєчасного розрахунку за товар, що був поставлений за договором №126/77 від 27.09.2019.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі №904/5009/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія" суми основного боргу у розмірі у розмірі 31000,00 грн., пеню - 4139,27 грн., 3% річних - 783,85 грн., інфляційні втрати - 936,96 грн. та витрати по сплаті судового збору - 2039,57 грн.

В частині стягнення з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія" пені у сумі 1128,20 грн. - відмовлено.

Часткове задоволення позовних вимог мотивовано судом встановленими судом помилками в розрахунках позивача пені та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач (АТ "Дніпроважмаш) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі №904/5009/20 про стягнення заборгованості за поставлений товар; ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, з урахуванням сплаченої суми заборгованості в розмірі 10000,00 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Відповідач вважає, що до ухвалення неправильного рішення призвело порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає в тому, що суд визнав заяву про долучення документів про часткову оплату заборгованості відзивом на позовну заяву і залишив її без розгляду.

Посилаючись на норми статей 165, частини 1 статті 169, частини 2 статті 170 Господарського процесуального кодексу України, апелянт звертає увагу на те, що відзив на позовну заяву і заява про долучення документів до матеріалів справи мають різну правову природу, мету та підставу і жодною нормою процесуального права не передбачено право суду їх ототожнювати чи визнавати один документ іншим.

Таким чином, на думку відповідача, не прийнявши платіжні доручення про сплату заборгованості, суд першої інстанції, порушив одну з основних засад господарського судочинства, а саме право на справедливе вирішення справи.

Узагальнені доводи та заперечення на апеляційну скаргу

Позивач (ТОВ "НВП "Українська енергетична компанія") у відзиві на апеляційну скаргу вказує на помилковість твердження відповідача про відсутність в ГПК України обов`язку направляти заяву з процесуального питання, в даному випадку про долучення доказів до матеріалів справи і відповідні докази, іншому учаснику.

ТОВ"НВП "Українська енергетична компанія" посилається на ч. 9 ст. 80 ГПК України, якою передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Позивач зазначає, що у даному випадку відсутні обставини, за яких направлення доказів не є обов`язковим.

Тобто, позивач наголошує, що обов`язок надіслати копії доказів, що подаються до суду, іншим учасникам справи виникає незалежно від способу подання доказів. Незалежно від того, чи подаються докази разом із відзивом, чи разом із клопотанням, чи разом із будь-яким іншим процесуальним документом - такі докази мають бути направлені (надані) іншій стороні.

Позивач вказує, оскільки йому внаслідок порушення відповідачем процесуальних норм не було відомо про подання доказів, відповідно - позивач був позбавлений можливості навести свої міркування, доводи, заперечення щодо поданих доказів. Позивач не мав можливості реалізувати, передбачене частиною 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України право звернутися з клопотанням про витребування оригіналів наданих платіжних доручень. Таким чином, вважає позивач, прийняття судом до уваги платіжних доручень призвело б до порушення принципу змагальності господарського судочинства.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду справи №904/5009/20 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (суддя - доповідач) - Подобєд І.М., судді - Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020 у складі головуючого судді Подобєда І.М. апеляційну скаргу залишено без руху.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді-доповідача Подобєда І.М. у відпустці для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження тощо, за розпорядженням керівника апарату суду від 05.01.2021, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М., судді - Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2020 колегією суддів у визначеному складі відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі №904/5009/20; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку письмового позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Після виходу з відпустки судді-доповідача Подобєда І.М., за розпорядженням керівника апарату суду від 14.01.2020, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи №904/5009/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.01.2020 визначеним складом суду прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі №904/5009/20 до свого провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції і судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини

27.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія" (Постачальник) і Акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (Покупець) укладено договір № 126/77, за яким Постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність Покупцю продукцію, а Покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі прийняти та оплатити продукцію.

Найменування, асортимент, одиниці виміру, кількість та ціна продукції, що є предметом поставки за цим договором визначаються сторонами в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору ціна на продукцію, що поставляється за цим договором , узгоджується сторонами в Специфікаціях.

Пунктами 3.1.-3.3. договору встановлено, що розрахунки за продукцію здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в цьому договорі, на підставі рахунку на оплату Постачальника.

Покупець здійснює оплату продукції протягом 10 календарних днів з дати отримання продукції та оригіналу рахунку на оплату продукції, якщо інше не вказується в Специфікації.

За взаємною письмовою згодою сторін допускається інший порядок розрахунків, не заборонений законодавством України.

Згідно пункту 12.1. цей договір набирає чинності після його підписання і діє до 31.12.2019 року. Закінчення строку цього договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.

З підписаної сторонами договору Специфікації №1 від 27.09.2019 вбачається погодження поставки механізму МЭО 1600/25-0,25 У-92К в кількості 2 шт. на загальну суму 72000,00 грн. з ПДВ та визначено умови оплати: 50% вартості товару - передоплата, 50% вартості - протягом 10 календарних днів після поставки.

В позовній заяві ТОВ "НВП "Українська енергетична компанія" вказує на проведення АТ "Дніпроважмаш" 29.10.2019 передоплати у сумі 36000,00 грн., на підтвердження якої надає копію виписки Харківського ГРУ АТ КБ "ПриватБанк" від 30.10.2019 №3010-19VU-904-2802 (в призначенні платежу вказано: "Оплата за механизм сог. дог. №126/77 от 26.09.19, сч.№СФ-0000492 от 27.09.19 у т.ч. ПДВ 20%-6000,00 грн.").

Поставка товару постачальником покупцю на суму 72000,00 грн. підтверджується видатковою накладною №РН-0000341 від 30.10.2019. Представником покупця товар прийнятий за довіреністю №4388 від 29.10.2019 та підписана видаткова накладна без зауважень і заперечень.

Як зазначено в позовній заяві, покупцем за поставлений товар 17.03.2020 здійснено часткову оплату у сумі 5000,00 грн., що підтверджується копією виписки Харківського ГРУ АТ КБ "ПриватБанк" від 30.03.2020 №3003-20VU-1149-3846 (в призначенні платежу вказано: "Оплата за механизм сог. дог. №126/77 от 26.09.19, у т.ч. ПДВ 20%-833,33 грн.").

Посилаючись на наявність за покупцем заборгованості з оплати товару у сумі 31000,00 грн. постачальник звернувся з відповідним позовом до господарського суду.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу виконання договору поставки товару.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обов`язковість договору до виконання сторонами встановлена статтею 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини шостої статті 265 Господарського кодексу України та частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статі 193 Господарського кодексу України цивільні та господарські зобов`язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами першої, другої статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. договору Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Відповідно до частини першої статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (частина перша статті 664 Цивільного кодексу України).

В пункті 4.5. договору сторони погодили, що право власності на продукцію за цим договором, переходить до Покупця з дати підписання сторонами видаткової накладної/акту приймання-передачі продукції/ товарно-транспортної накладної.

Належним чином оформлена відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і підписана представником покупця видаткова накладна є первинним документом, що підтверджує виконання господарської операції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача частково, суд першої інстанції виходив із того, що судом був встановлений факт неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань з повного і своєчасного розрахунку за товар, що був поставлений за договором №126/77 від 27.09.2019, що стало наслідком утворення основний боргу в сумі 31000,00 грн. За висновком суду першої інстанції у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, позивач правомірно заявив вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, однак які після проведеної судом перевірки були визнані такими, що підлягають частковому задоволенню, через встановлені судом помилки в розрахунках позивача.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Судом апеляційної інстанції втсановлено, що факт належної поставки товару не заперечується відповідачем. В той же час покупець стверджує про неврахування при визначенні суми заборгованості сплати 10000,00 грн. за платіжними дорученнями №954 від 16.01.2020 і №4686 від 16.03.2020.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що її подання зумовлене залишенням судом першої інстанції без розгляду заяви відповідача про долучення документів до матеріалів справи від 28.09.2020, до якої були додані докази часткової оплати товару - копії платіжного доручення №954 від 16.01.2020 на суму 5000,00 грн. і №4686 від 16.03.2020 на суму 5000,00 грн. Не врахування вказаних доказів вплинуло на правильність розрахунку штрафних санкцій, інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Зі змісту ухваленого судом рішення вбачається, що при залишені заяви відповідача про долучення документів до матеріалів справи, місцевий господарський суд визнав заяву відповідача фактично відзивом на позовну заяву, та не розглянув з тих причин, що до заяви в порушення пункту 2 частини шостої статті 165 Господарського процесуального кодексу України не були додані докази надіслання її іншим учасникам справи, а в призначенні платежу вказаних платіжних доручень зазначено оплату за договором №126/77 від 26.09.2019, тоді як позовні вимоги гуртуються на договорі №126/77 від 27.09.2019.

Колегія суддів, частково погоджується з доводами відповідача, що зазначені дії суду слід визнати порушенням норм процесуального права, внаслідок яких суд ухвалив неправильне рішення по суті спору.

Дослідивши зміст поданої відповідачем суду першої інстанції заяви від 28.09.2020 б/н, що надійшла в матеріали справи 01.10.2020, колегія суддів не погоджується з відповідачем в тому, що ця заява є заявою з процесуальних питань, метою подання якої було виключно залучення до матеріалів справи документів, а не подання відзиву на позовну заяву.

Так за частиною першою статті 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Між тим означена вище заява відповідача не містить будь-яких вимог з процесуальних питань, зокрема й вимоги про залучення до матеріалів справи доданих до неї документів, як доказів, що підтверджують певні обставини.

Натомість у вказаній заяві відповідачем звернуто увагу на неправильно визначену суму заборгованості, що тягне за собою неправильний розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних та міститься посилання на певні докази, а саме платіжне доручення №954 від 16.01.2020 про перерахування суми 5000,00 грн., копію якого додано до цієї заяви.

Частина друга статті 161 Господарського процесуального кодексу України визначає, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

За приписами частини першої статті 165 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин, та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Згідно з пунктом 6 частини третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив повинен містити також перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх не подання.

За змістом наведених вище положень статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив може містити як пояснення щодо обставин спору (заперечення щодо певних обставин, викладених позивачем), так і посилання на окремі докази із додаванням таких доказів, які підлягають долученню до матеріалів справи як докази сторони відповідача.

Колегія суддів встановила, що подана відповідачем суду першої інстанції заява від 28.09.2020, що надійшла в матеріали справи 01.10.2020, відповідає зазначеним ознакам, які притаманні відзиву на позов, а тому правильно визнана судом фактично відзивом на позов.

Разом із цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не прийнявши до розгляду означену заяву відповідача (як відзив на позов), та додані до цієї заяви докази - копію платіжного доручення №954 від 16.01.2020 допустив порушення процесуальних прав сторін, зокрема й відповідача, з таких мотивів.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2020 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №904/5009/20 було визначено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами, а відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам статті 165 ГПК України протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Означена вище ухвала була отримана відповідачем 17.09.2020, що підтверджується в матеріалах справи відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, строк для надання відзиву на позов у цій справі розпочався 18.09.2020 та спливав 02.10.2020. Оскільки заява відповідача, яка фактично є відзивом на позов, надійшла 01.10.2020 цей строк відповідачем пропущений не був.

Відтак суд першої інстанції не мав підстав для неприйняття заяви відповідача (фактично відзива на позов) до розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 165 Господарського процесуального кодексу України до відзиву надаються: 1) Докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) Документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Разом із цим стаття 165 Господарського процесуального кодексу України не встановлює наслідків не виконання таких приписів.

Як доречно вказує у своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач, насідки неправильного подання суду доказів передбачені в статті 80 Господарського процесуального кодексу України "Подання доказів".

Так відповідно до частини дев`ятої статті 80 Господарського процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Отже суд не бере до уваги (тобто не враховує) докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, зокрема, якщо такі докази є у відповідного учасника справи.

Колегія суддів погоджується з аргументом позивача, що наданий відповідачем доказ - копія платіжного доручення №954 від 16.01.2020 мав бути надісланий відповідачем на адресу позивача, оскільки такого доказу у позивача не може бути з огляду на те, що це платіжне доручення виконується безпосередньо банком платника та банком отримувача, а надходження коштів на рахунок їх отримувача може бути підтверджено банківською випискою по рахунку клієнта банка.

Водночас у питанні як саме мав вчинити суд першої інстанції у даному випадку колегія суддів вважає, що в силу приписів частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України слід було врахувати, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства. Яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною третьою статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Як зазначалось вище, провадження у цій справі судом першої інстанції було ухвалено здійснювати в спрощеному провадженні без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до частини другої статті 251 Господарського процесуального кодексу України позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач зі своєї сторони виконав вимоги статті 164 Господарського процесуального кодексу України, а саме додав до позовної заяви докази відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів. Інакше правовим наслідком не виконання таких вимог, згідно з частиною першою статті 174 Господарського процесуального кодексу України, є залишення позовної заяви без руху.

Відповідач зі своєї сторони надав до матеріалів справи заяву (фактично відзив на позов), без надання доказів направлення цієї заяви по суті спору позивачеві.

Таким чином, під час розгляду справи позивач не був обізнаний із доводами (запереченнями) відповідача, зокрема про наявні у відповідача та надані суду докази часткової оплати товару.

Оскільки, враховуючи особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження (стаття 252 Господарського процесуального кодексу України) суд першої інстанції розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, позивач не тільки не був обізнаний із запереченнями відповідача, а й був позбавлений права подати до суду відповідь на відзив.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що задля забезпечення принципів рівності та змагальності сторін суд першої інстанції за аналогією з процесуальними нормами, що регулюють позовне провадження, мав ухвалити проміжне процесуальне рішення про залишення заяви (відзиву) відповідача без розгляду або про надання строку для усунення недоліків у визначений судом строк, про яке повідомити обидві сторони шляхом направлення відповідної ухвали.

При цьому враховуючи, що заява відповідача була отримана 01.10.2020, а рішення у справі по суті спору було ухвалено 11.11.2020, то убачається, що суд не був обмежений у строках для вчинення такої процесуальної дії.

Такі дії суду сприяли б досягненню у цьому спорі принципу пропорційності та диспозитивності.

А невиконання таких вимог суду відповідачем вже могло б мати наслідки, встановлені частиною 9 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у вигляді дій суду з неприйняття до уваги наданих відповідачем доказів.

Отже, неприйняття судом до уваги наданих відповідачем у цій справі доказів за встановлених вище обставин слід визнати процесуальним порушенням основних засад (принципів) господарського судочинства та не сприяло досягненню наведених вище завдань господарського судочинства - ефективному захисту порушених прав позивача, оскільки ухваленням судового рішення на користь позивача про стягнення коштів у більшому розмірі ніж існуючий на момент ухвалення судового рішення основний борг не може вважатись справедливим захистом його майнових прав.

Щодо посилання позивача на необхідність застосування частини дев`ятої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, то відповідно до вказаної норми копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідачем дійсно не надано доказів надсилання (надання) іншій стороні платіжних доручень, які він просив долучити до справи. В той же час суд апеляційної інстанції виходить з того, що суми в копіях платіжних доручень №954 від 16.01.2020 і №4686 від 16.03.2020, на які посилається відповідач, перераховані позивачу за реквізитами його банку, що відповідають реквізитам зазначеним у договорі №126/77 від 27.09.2019, а отже позивач не був позбавлений можливості отримати повну інформацію від свого банку щодо надходження коштів за договором. Натомість невідомо чому позивач додає до позовної заяви виписки банку вибірково, лише по датам за 29.10.2019 і 17.03.2020.

Не може погодитись колегія суддів і з тим аргументом суду першої інстанції, що заява не підлягає розгляду також з тих причин, що в наданих відповідачем платіжних дорученнях зазначено оплату за договором №126/77 від 26.09.2019, а не за договором №126/77 від 27.09.2019, на підставі якого була здійснена спірна поставка.

Як вбачається з наданих позивачем копій банківських виписок у призначені платежу також вказаний договір №126/77 від 26.09.2019, проте вказані документи були прийняті судом в якості належних доказів.

Оскільки жодна сторона не звернула уваги на невідповідність у документах дати договору дійсній даті, ні позивачем, ні відповідачем не зазначено про наявність іншого договору №126/77, колегія суддів приходить до висновку про здійснення технічної помилки при друкуванні дати договору, що призвело до подальшого друкування документів з помилкою. За встановлених обставин суд апеляційної інстанції вважає правильним врахувати оплату відповідачем у загальній сумі 10000,00 грн. за доданими відповідачем копіями платіжних доручень до заяви про долучення документів.

Таким чином, дійсний розмір заборгованості відповідача складає не 31000,00 грн., як встановив суд першої інстанції, а суму 26 000,00 грн., що встановлено судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем заявлені вимоги про стягнення сплати штрафних санкцій у вигляді пені за період з 12.11.2019 по 21.08.2020 у сумі 5267,47 грн.

Пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами частини першої, частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 Цивільного кодексу України).

Пунктом 8.1. договору передбачено, що в разі порушення Покупцем строку оплати продукції, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, який з врахуванням вищенаведених норм встановив, що пеня була нарахована позивачем неправильно за весь період прострочення оплати - з 12.11.2019 по 21.08.2020, тоді як повинна була бути розрахована з 12.11.2019 по 12.05.2020.

Здійснивши перерахунок пені колегія суддів встановила, що з врахуванням суми заборгованості 26 000,00 грн., вона складає 3819,23 грн., виходячи із розрахунку:

За період з 12.11.2019-12.12.2019 36000 грн. х15,50%х2/100%х31 дн/365дн = 947,84 грн.

За період 13.12.2019-31.12.2019 36000 грн. х13,50%х2/100%х19дн./365дн. = 505,97 грн.

За період 01.01.2020-15.01.2020 36000 грн. х13,50%х2/100%х15дн./365дн. = 399,45 грн.

За період 16.01.2020-30.01.2020 -31000 грн. х13.50%х2/100%х15дн./365дн. = 343,97 грн.

За період 31.01.2020-12.03.2020 31000 грн.х11.00%/100%х42дн./365дн. = 784,76 грн.

За період 13.03.2020-16.03.2020 31000 грн.х10,00%х2/100%х4дн./365дн. = 67,94 грн.

За період з 17.03.2020-23.04.2020 26000грн. х 10,00%/100%х38дн./365дн. = 541,36 грн.

За період з 24.04.2020- 12.05.2020 26000 грн. х8,00%х2/100%х20дн./365дн. = 227,94 грн.

Позивачем також були заявлені за період з 12.11.2019 по 25.08.2020 - 3% річних у сумі 783,85 грн. і за період листопада 2019 по липень 2020 інфляційні втрати у сумі 936,96 грн.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

Суд першої інстанції правильно визначив, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в якій індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У даному випадку таким періодом для нарахування інфляційних є грудень 2019 року - липень 2020 року.

Перерахувавши суму втрат від інфляції з новою сумою заборгованості колегія суддів встановила, що вона складає 335,26 грн., виходячи із розрахунку:

розмір втрат від інфляції за заборгованістю у розмірі 36000,00 грн., що існувала за період грудень 2019-січень 2020 року: 36000,00 грн. х 99,80%/100%х100,20%/100% = 35999,85 грн.; 35998,85 грн. 36000,00 грн. = - 0,15 грн.;

розмір втрат від інфляції за заборгованістю 31000.00 грн., що існувала за період лютий - березень 2020 року: 31000,00 грн. х99,70%/100%х100,80%/100% = 31154,25 грн.; 31154,25 грн. - 31000.00 = 154,25 грн.;

розмір втрат від інфляції за заборгованістю 26000,00 грн. за період квітень - липень 2020 року: 26000,00 грн. х100,80%/100%х100,30%/100%х100,20%/100%х99,40%/100% =26181,16 грн.; 26181,16 грн. 26000,00 грн. = 181,16 грн.

Три проценти річних з врахуванням правильної суми заборгованості за перерахунком колегії суддів за період з 12.11.2019 по 25.08.2020 підлягають стягненню у сумі 693,93 грн.:

за період з 12.11.2019 по 15.01.2020: 36000,00 грн. х3%/100%х65дн/365дн.= 192,32 грн.;

за період з 16.01.2020 по 16.03.2020: 31000,00 грн. х3%/100%х61дн./365дн. =155,42 грн.;

за період з 17.03.2020 по 25.08.2020: 26000,00 грн.х3%/100%х162 дн./365дн. = 346,19 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За приписами частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1-5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За вищевикладених обставин колегія суддів доходить висновку про наявність таких, встановлених пунктами 2, 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підстав для зміни рішення суду першої інстанції, як недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права. Тому оскаржене судове рішення у цій справі слід змінити в частині як розміру основного боргу, що підлягає до стягненню в сумі 26000,00 грн., так і в частині розміру похідних нарахувань, які підлягають до стягненню: в сумі 3819 грн. 23 коп. - пені, в сумі 693 грн. 93 коп. - трьох процентів річних та в сумі 181 грн. 16 коп. інфляційних втрат. В решті позовних вимог слід відмовити, як необгрунтованих.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Скасування судом апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 14 статті 129 та підпункту б) пункту 4 частини першої статті 282 Господарського процесуального кодексу України, є підставою для нового розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами перегляду цієї справи судом апеляційної інстанції визначено, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в загальному розмірі на суму 30694,32 грн., що складає 80,79% від пред`явлених позовних вимог (від суми 37988,28 грн.).

Відтак на користь позивача підлягає відшкодуванню відповідачем судові витрати в сумі 1698,20 грн. судового збору (2102,00 грн. х 80,79%/100% = 1698,20 грн.).

Разом із цим позивачу слід відшкодувати відповідачу судові витрати в сумі 605,69 грн. судового збору у зв`язку з переглядом цієї справи (3153,00 х 19,21%/100% = 605,69 грн.).

Частина 11 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зміни рішення суду першої інстанції, за яким позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, колегія суддів відповідно до частини 11 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає на відповідача обов`язок сплатити позивачеві різницю в сумі судових витрат, які підлягають відшкодуванню сторонам, а саме в сумі 1092,31 грн. (1698,20 грн. - 605,69 грн. = 1092,31 грн.).

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277 ч.1 п.п. 2 та 4, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі №904/5009/20 - змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія" до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про стягнення заборгованості за договором поставки у сумі 37988,28 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (49068, м. Дніпро, вул. Сухий Острів, б. 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Українська енергетична компанія" (61051, м. Харків, вул. Клочківська, б. 346-А, ) основний борг в сумі 26 000 грн. 00 коп., пеню в сумі 3819 грн. 23 коп., три проценти річних в сумі 693 грн. 93 коп., інфляційні втрати в сумі 181 грн. 16 коп. та витрати сплаті судового збору в сумі 1092 грн. 31 коп.

В решті вимог відмовити".

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 25.03.2021.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е. В. Орєшкіна