РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.03.2021 Справа № 910/15950/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот.Лігал"

до 1. Держави в особі Житомирської обласної прокуратури

2. Держави в особі Корольовського районного суду м. Житомира

3. Держави в особі Державної казначейської служби України

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Опря С.І. (адвокат); Бондар Д.В. (керівник);

від відповідача-1 Федоренко В.О. (представник за довіреністю);

від відповідачів-2, 3 не з`явилися.

В судовому засіданні 09.03.2021 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача-1, що повне рішення буде складено 23.03.2021 року.

СУТЬ СПОРУ:

19 жовтня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Патріот.Лігал» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 16.10.2020 року до Держави в особі Житомирської обласної прокуратури (відповідач-1), Держави в особі Корольовського районного суду м. Житомира (відповідач-2), Держави в особі Державної казначейської служби України (відповідач-3), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України збитків у розмірі 157 000,00 грн. (сто п`ятдесят сім тисяч гривень).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незаконних дій відповідачів-1, 2 позивачу завдано збитків, які полягають у понесені витрат на поновлення порушеного права на володіння, користування і розпорядження майном, обов`язок по відшкодуванню яких покладається на державу, на підставі ст. 1174, 1176 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/15950/20, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.11.2020 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 17.11.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/15950/20 до судового розгляду по суті на 17.12.2020 року.

10.12.2020 року через відділ діловодства суду від Житомирської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву № 15/2-192вих-20 від 04.12.2020 року, в якому прокуратура проти позовних вимог заперечила, мотивуючи це тим, що позивачем не надано доказів неправомірності дій слідчого чи прокурора під час розслідування кримінального провадження № 0000032 та накладення Корольовським районним судом м. Житомира арешту на майно належне позивачу. Крім того, позивачем не доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка відповідача-1. У поданому відзиві прокуратура просить визнати поважними причини пропуску строку подання відзиву та поновити його.

У зв`язку з перебуванням судді Коткова О.В. у відпустці, судове засідання у даній справі, призначене на 17.12.2020 року не відбулося, судове засідання призначено на 28.01.2021 року.

В судових засіданнях 28.01.2021 року, 09.02.2021 року та 25.02.2021 року судом оголошувалася перерва.

Крім того, в підготовчому засіданні 09.02.2021 року судом було поновлено відповідачу-1 строк на подання відзиву на позов, про що судом постановлено протокольну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання 09.02.2021 року.

В судовому засіданні 09.03.2021 року представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Житомирській області під процесуальним керівництвом Прокуратури Житомирської області (з 11.09.2020 року - Житомирська обласна прокуратура) перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000032 за ч. 2 ст. 361 Кримінального кодексу України за фактом зловживання службовим становищем.

Відповідно до ухвали слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 30.04.2020 року в ході досудового розслідування цього кримінального провадження старшим слідчим в ОВС 5 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України проведено обшук в нежилому приміщення за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська 72 (7 поверх). За результатом проведеного обшуку предмети, речі та документи, які знаходилися у приміщенні, вилучено, а ухвалою слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 29.05.2020 року предмети, речі та документи, які знаходилися у приміщенні, арештовано на підставі клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000032.

Ухвалу слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 29.05.2020 року, якою було арештовано предмети, речі та документи, які знаходилися у приміщенні, скасовано Житомирський апеляційним судом 09.07.2020 року.

Так, ухвала Житомирського апеляційного суду від 09.07.2020 року мотивована, зокрема, тим, що:

- вирішення слідчим суддею клопотання про арешт документів, предметів, речей, які вилучено 07.05.2020р. під час проведення обшуку офісних приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72-а (7 поверх) відбулося з істотним порушенням вимог ст.ст. 98, 131, 132, 171, 172, 173, 370 КПК України;

- в порушення положень ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглянуто слідчим суддею без повідомлення та участі власника майна;

- неповідомлення заінтересованої особи про судовий розгляд (без будь-якого обґрунтування в прийнятому рішенні), позбавило такої особи доступу до суду, що є грубим порушенням норм кримінального процесуального законодавства;

- слідчий суддя, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора щодо арешту на документи, предмети, речі, які вилучено 07.05.2020 р. під час проведення обшуку офісних приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72-а (7 поверх), не переконався в обгрунтованості доводів клопотання прокурора та не перевірив їх під час судового розгляду;

- клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст. 171 КПК України. Відповідно до клопотання прокурора та додатних до нього матеріалів не вбачається, що кримінальне провадження № 0000032 від 26.02.2020 року, в рамках якого проводиться досудове розслідування, здійснюється відносно ТОВ "Патріот.Лігал". Крім того, у поданому прокурором клопотанні відсутні будь-які фактичні обставини, що підтверджують відношення ТОВ "Патріот.Лігал" до вказаного кримінального провадження;

- жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вищевказані документи, предмети, речі, які вилучено 07.05.2020р. під час проведень обшуку офісних приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72-а (7 поверх), які належать ТОВ «Патріот. Лігал», є речовими доказами у кримінальному провадженні, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів з наданих до суду матеріалів провадження не вбачає;

- прокурором під час звернення до суду з клопотанням не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речових доказів вищевказаних документів, предметів, речей, які вилучені під час обшуку та арештовані;

- будь - яких посилань на те, що вказані документи, предмети, речі, які вилучені під час обшуку та на які накладено арешт, були набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідають вимогам ст.98 КПК України, клопотання прокурора не містить;

- не містить таких даних щодо обставин кримінального провадження, з посиланням на відповідні докази і оскаржувана ухвала слідчого судді;

- мотивуючи рішення, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не послався на жодний доказ, не звернув увагу на відсутність цивільного позову, викладені висновки не відповідають фактичним обставинам провадження;

- прокурором також не було надано доказів на підтвердження обгрунтованості накладення арешту на документи, предмети, речі, які вилучені під час обшуку ТОВ "Патріот.Лігал"; арешт накладено на документи, предмети, речі, які вилучені під час обшуку Товариства, відносно якого відсутні відомості вчинення його уповноваженими особами від імені та в інтересах юридичної особи відповідних кримінальних порушень;

- відповідно до ст. 132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів на підтвердження тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення;

- слідчий суддя прийняв рішення, яке за відсутності належних процесуальних підстав, порушує права та інтереси ТОВ «Патріот.Лігал», яке не являється безпосередньо ні підозрюваними, ні обвинуваченими у даному кримінальному провадженні;

- такий захід заблокує господарську діяльність ТОВ «Патріот.Лігал» та його клієнтів;

- в матеріалах провадження відсутні дані, які б свідчили що документи, предмети, речі, які вилучені під час обшуку ТОВ «Патріот.Лігал», набуті кримінально-протиправним шляхом, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження;

- всупереч ст. 170, ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні слідчого відсутнє належне посилання на підстави і мету накладення арешту на майно та відповідне обгрунтування такого арешту;

- колегія суддів приходить до висновку про недоведеність прокурором, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання як накладення арешту на майно у права і свободи Товариства.

11.08.2020 року належне ТОВ "Патріот.Лігал" майно (предмети, речі та документи) було повернуте останньому.

При цьому, 11.12.2019 року між ТОВ "Патріот.Лігал" (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Гравітас» (адвокатське об`єднання) укладено договір № 11/12 про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1. якого, адвокатське об`єднання зобов`язується в інтересах клієнта надавати правову допомогу (здійснити певні дії та/або здійснювати певну діяльність), передбачені цим договором та додатковими угодами до нього, а клієнт зобов`язується оплатити послуги адвокатського об`єднання та виконати інші обов`язки, передбачені цим договором та додатковими угодами до нього.

08.05.2020 року між позивачем та адвокатським об`єднанням було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 11/12 від 11.12.2019 року, предметом якої є юридичні послуги (правова допомога) щодо представництва інтересів та захисту клієнта, які полягають у поверненні майна клієнта, вилучене 07.05.2020 року у результаті проведення обшуку у рамках кримінального провадження № 0000032 від 26.02.2020 року (п. 1 додаткової угоди).

Сума наданих юридичних послуг (правової допомоги) становить 157 000,00 грн. (п. 2 додаткової угоди).

11.08.2020 року між позивачем та адвокатським об`єднанням складено та підписано акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг (правової допомоги) № 1 до договору № 11/12 від 11.12.2019 року та додаткової угоди № 1 від 08.05.2020 року, відповідно до якого адвокатським об`єднанням надано, а клієнтом прийнято юридичні послуги (правову допомогу) щодо представництва інтересів та захисту клієнта, які полягають у поверненні майна клієнта, вилучене 07.05.2020 року у результаті проведення обшуку у рамках кримінального провадження № 0000032 від 26.02.2020 року. Вартість правничої допомоги становить 157 000,00 грн.

На підставі рахунків № 3 від 14.05.2020 року та № 4 від 12.08.2020 року ТОВ "Патріот.Лігал" здійснено оплату за юридичні послуги (правову допомогу), що підтверджується платіжними дорученнями № 371 від 15.05.2020 року на суму 75 320,00 грн. та № 453 від 05.10.2020 року на суму 81 680,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що в результаті незаконних дій відповідачів-1, 2 позивачу завдано збитків, які полягають у понесені витрат на поновлення порушеного права на володіння, користування і розпорядження майном, обов`язок по відшкодуванню яких покладається на державу, на підставі ст. 1174, 1176 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як свідчать матеріали справи, предметом позову у даній справі є вимога ТОВ «Патріот.Лігал» про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України збитків у розмірі 157 000,00 грн.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) Житомирської обласної прокуратури та Корольовського районного суду м. Житомира, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

При цьому, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За частиною першою статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Отже, відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя (аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18), пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19); пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) висловлено, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства. Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 Цивільного кодексу України. У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду(судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 Цивільного кодексу України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі.

Враховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, позовні вимоги до Корольовського районного суду м. Житомира не можуть розглядатися судами, у тому числі у порядку господарського судочинства, суд дійшов висновку, що провадження у справі до Корольовського районного суду м. Житомира підлягає закриттю відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі № 910/5578/19.

У постанові від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Статтею 16 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до статті 174 Кримінального процесуального кодексу України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як вже зазначалося судом вище, Слідчим відділом Управління Служби безпеки України у Житомирській області під процесуальним керівництвом Прокуратури Житомирської області (з 11.09.2020 року - Житомирська обласна прокуратура) здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000032 за ч. 2 ст. 361 Кримінального кодексу України за фактом зловживання службовим становищем.

З матеріалів справи слідує, що на підставі ухвали слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 30.04.2020 року в ході досудового розслідування цього кримінального провадження старшим слідчим в ОВС 5 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України проведено обшук в нежилому приміщення за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська 72 (7 поверх) та було вилучено предмети, речі та документи, які знаходилися у приміщенні.

Ухвалою слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 29.05.2020 року предмети, речі та документи, які знаходилися у приміщенні, арештовано на підставі клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000032.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що з метою поновлення порушеного права на володіння, користування та розпорядженням належним позивачу майном, 08.05.2020 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Гравітас» було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 11/12 від 11.12.2019 року, предметом якої є надання юридичних послуг (правової допомоги) щодо представництва інтересів та захисту позивача, які полягають у поверненні майна, вилучене 07.05.2020 року у результаті проведення обшуку у рамках кримінального провадження № 0000032 від 26.02.2020 року. Сума наданих юридичних послуг (правової допомоги) становить 157 000,00 грн.

Суд відмічає, що оплату за надані юридичні послуги (правову допомогу) позивач здійснив повністю, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 371 від 15.05.2020 року на суму 75 320,00 грн. та № 453 від 05.10.2020 року на суму 81 680,00 грн.

Як встановлено судом, ухвалою Житомирського апеляційного суду 09.07.2020 року ухвалу слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 29.05.2020 року, якою було арештовано предмети, речі та документи, які знаходилися у приміщенні, скасовано.

Так, вищезазначеним судовим рішенням встановлені обставини неправомірності дій слідчого судді та прокурора в межах кримінального провадження № 0000032 від 26.02.2020 року, які полягають у подані необгрунтованого клопотання про арешт майна, наслідком чого стало незаконне постановлення ухвали про арешт такого майна. Незаконність дій прокурора та рішення слідчого судді встановлено в ухвалі Житомирського апеляційного суду 09.07.2020 року. Внаслідок таких незаконних дій прокурора та слідчого судді позивачу було завдано збитки, які полягали у відновленні порушеного права на володіння, користування і розпорядження належним позивачу майном шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Королівського районного суду м. Житомира від 29.05.2020 року до Житомирського апеляційного суду, розмір яких становить 157 000,00 грн.

За викладених вище обставин, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між ними, вина заподіювача шкоди) для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування збитків.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

У підпункті 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Державною казначейською службою України. Зазначені рішення передаються до Державної казначейської служби України для виконання.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13.04.2011 року, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Підпунктом 5 пункту 4 вказаного Положення визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Порядок безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам встановлено у пунктах 35-40 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 на виконання пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Згідно з пунктом 38 вказаного Порядку для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відтак, на теперішній час безспірне списання коштів державного бюджету в рахунок відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади, покладено саме на Державну казначейську службу України, а не його територіальні органи.

Враховуючи положення вищенаведених норм чинного законодавства України, позивачу надане право звернутися до суду з вимогою про відшкодування з Державного бюджету України державою в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання органів, що завдали шкоду. Водночас, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів влади, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в справі № 907/769/17 від 26.07.2018 року.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України збитків у розмірі 157 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги встановлені судом факти та обставини, що були наведені вище, суд дійшов висновку, що викладені відповідачами у відзиві заперечення на позов не спростовують зазначених позивачем в позові доводів за встановлених вище судом фактів та обставин.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Що стосується розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, оскільки відповідач-1 не звільнений від сплати судового збору, суд дійшов висновку стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 2355,00 грн.

Щодо витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 16.07.2020 року у справі № 909/452/19, 02.11.2020 року у справі № 922/3548/19 та 18.11.2019 року у справі № 923/1121/17.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу становить 57 915,00 грн.

В обґрунтування понесених витрат на правову допомогу позивач надав наступні докази:

- копію договору № 11/12 про надання правової допомоги від 11.12.2019 року, укладеного між ТОВ "Патріот.Лігал" та Адвокатським об`єднанням «Гравітас»;

- копію додаткової угоди № 3 від 17.09.2020 року до договору № 11/12 від 11.12.2019 року 08.05.2020 року;

- копію акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг (правової допомоги) № 3 від 16.10.2020 року до договору № 11/12 від 11.12.2019 року та додаткової угоди № 3 від 17.09.2020 року;

- розрахунок судових витрат у суді першої інстанції;

- копію платіжного доручення № 445 від 21.09.2020 року на суму 57 915,00 грн.

Представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот.Лігал" у даній справі здійснювалося адвокатом Опря С.І.

На підтвердження наявності у Опря С.І. статусу адвоката надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДН № 5102 від 25.07.2018 року, а також до матеріалів справи надано ордер серії АН № 1019961 від 17.09.2020 року.

Відповідачем заяв про неспіврозмірність заявлених вимог або зменшення їх розміру, до суду подано не було.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач надав належні та допустимі докази на доведення понесених ним витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи. Тому з огляду на повне задоволення позову та зважаючи на приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України щодо порядку розподілу судових витрат між сторонами, відшкодуванню за рахунок відповідача-1 підлягають судові витрати на правову допомогу в розмірі 57 915,00 грн.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, п. 1 ч. 1 ст. 231, ст. 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/15950/20 в частині позовних вимог до Держави в особі Корольовського районного суду м. Житомира на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України (ідентифікаційний код 37567646, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот.Лігал" (ідентифікаційний код 41930525, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72, 7 поверх) збитків у розмірі 157 000,00 грн. (сто п`ятдесят сім тисяч гривень).

4. Стягнути з Житомирської обласної прокуратури (ідентифікаційний код 02909950, адреса: 10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 11) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 2355,00 грн. (дві тисячі триста п`ятдесят п`ять гривень).

5. Стягнути з Житомирської обласної прокуратури (ідентифікаційний код 02909950, адреса: 10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Патріот.Лігал" (ідентифікаційний код 41930525, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72, 7 поверх) витрати на правову допомогу в сумі 57 915,00 грн. (п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот п`ятнадцять гривень).

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.03.2021р.

Суддя О.В. Котков