ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" березня 2021 р. Cправа № 902/1177/15(902/819/20)

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Лабунської Т.І.,

за участю: секретаря судового засідання - Смичка Б.В.,

представник ДП "Мурафський кар`єр" - Панчук А.В.,

представник ТОВ "Агена" - Демченко Г.Г. (в режимі ВКЗ),

представника Центрально - Західного міжрегіональне управління юстиції - Глінчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Державного підприємства "Мурафський кар`єр"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агена"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В :

19.08.2020 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява ДП "Мурафський кар`єр" до ТОВ "Агена" про визнання недійсним договору поставки №00278 від 18.03.2019.

Позов мотивовано тим, що позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що оспорюваний Договір укладався без проведення процедури публічної закупівлі, а тому це суперечить ч.7 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі". Крім того, згідно із фінансовим звітом суб`єктом малого підприємництва станом на 01.01.2019 балансова вартість активів ДП "Мурафський кар`єр" становила 9 314 300,00грн. При цьому загальна вартість договору поставки складала 401 337,00грн., що значно перевищує 1 % балансової вартості активів боржника. Враховуючи наведене, на думку позивача відповідний договір повинен був укладатись за попереднім погодженням з розпорядником майна з урахуванням ч.8 ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який діяв на час укладення договору.

Як вказує позивач на момент укладення спірного договору сторони усвідомлювали, що договір укладається без наявності повноважень у виконуючого обов`язки директора Шустової Н.А. на укладення договорів на суму більше 93 143,00 грн.

Крім того, позивач заперечує реальне виконання робіт за Договором та відповідно реальність здійснення даної господарської операції, оскільки на думку останнього у позивача відсутні документи на обсяги наданих послуг, а також дані бухгалтерського обліку ДП "Мурафський кар`єр" не підтверджують отримання (споживання) такого обсягу послуг.

Наступною підставою для визнання недійсним договору позивач зазначає те, що оспорюваним договором встановлені ціни на поставку нафтопродуктів, що значно перевищували ринкову вартість відповідних товарів. Тобто, як стверджує позивач виконання робіт здійснювалося по завищеній ціні.

Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний договір має ознаки фіктивності, оскільки його було вчинено сторонами без наміру створення наслідків, які ним обумовлювалися, з огляду на недоведеність факту здійснення відповідної господарської операції даними бухгалтерського обліку ДП "Мурафський кар"єр", відсутність на момент укладення даного договору будь-якої господарської діяльності позивача, його скрутний фінансовий стан, наявність значного обсягу боргів, збитковість, а тому даний Договір належить визнати недійсним.

Ухвалою суду від 20.08.2020 відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи підлягає здійсненню за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Фонд державного майна України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, підготовче засідання призначено на 17.09.2020.

Вказаною ухвалою також відстрочено ДП "Мурафський кар`єр" сплату судового збору за звернення з позовом до суду для ухвалення судового рішення по даному спору.

08.09.2020 на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення №10-52-17560 від 03.09.2020, згідно яких Фонд підтримує доводи викладені ДП "Мурафський кар`єр" та просить задоволити позов та визнати недійсним договір.

17.09.2020 на електронну адресу суду, а 18.09.2020 року через засоби поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній заперечує проти позову з наступних підстав.

Жодного доказу того, що ДП "Мурафський кар"єр" забезпечує потреби держави або територіальної громади не на промисловій чи комерційній основі позивачем не надано. Також не надано доказів здійснення діяльності ДП "Мурафський кар"єр" в окремих сферах господарювання, перелік яких встановлений пунктом 4 ч.1 ст. Закону України "Про публічні закупівлі".

Таким чином, норми Закону України "Про публічні закупівлі" при укладені договору поставки №00278 від 18.03.2019 сторонами не порушувалися, тобто посилання позивача на порушення вимог цього Закону не може бути підставою для визнання Договору недійсним.

Оспорюваним Договором не визначена його сума, як то стверджує позивач. Відповідно до п. 2.3 Договору, загальна кількість товару, що поставляється за Договором, визначається шляхом додавання кількості партій товару зазначених в актах приймання-передачі товару та /або видаткових накладних, що складаються сторонами по кожному факту поставки партії товару.

З введенням процедури розпорядження майном у справі про банкрутство, господарська діяльність боржника не припинялася, а лише здійснювалася з деяким особливостями та обмеженнями, передбаченими Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», якій діяв на дату укладення оспорюваного Договору. Договір не містить будь-яких умов щодо розпорядження майном боржника, в розумінні абз. 4 ч. 8 ст. 22 Закону. Розпорядження майном, це одна з трьох класичних правомочностей власника (поряд з володінням і користуванням). Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.). При цьому Закон не передбачає та не вимагає погодження укладення будь-якого договору, загальна сума якого перевищує 1% балансової вартості активів боржника, а передбачає та вимагає погодження договорів щодо розпорядження майном, вартість якого перевищує 1% балансової вартості активів боржника. Як вбачається зі змісту Договору, він є господарським договором направленим на здійснення підприємством оперативно-господарської діяльності, втручання в яку розпоряднику майна заборонено ч. 10 ст. 22 цього ж Закону.

Таким чином, твердження Позивача, що договір поставки №00278 від 18.03.2019 повинен був погоджуватися з розпорядником майна в порядку, передбаченому абз.4 ч. 8 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», є безпідставним.

Крім того, у відзиві зазначено, що 01.07.2020 р. господарським судом Вінницької області було постановлено рішення у справі №902/1177/15 за позовом ТОВ «Агена» до ДП «Мурафський кар`єр» про стягнення заборгованості за договором поставки №00278 від 18.03.2019. При розгляді справи за позовом ТОВ «Агена» до ДП «Мурафський кар`єр» суд встановив факт поставки товару за Договором поставки та стягнув з ДП "Мурафський кар"єр" заборгованість. При цьому при розгляді позову про стягнення заборгованості за Договором поставки відповідач не заперечував факт поставки товару, а лише вказав у відзиві на позовну заяву, що вартість поставленого дизельного палива є вищою за середню ціну на ринку і що немає економічного обгрунтування придбання палива по завищеній ціні. Тобто факт поставки дизельного палива за Договором поставки №00278 від 18.03.2019 встановлений рішенням суду при розгляді справи, в якій брали участь ті самі особи.

Також у відзиві вказано, що прийняття та часткова оплата товару за Договором поставки спростовує твердження позивача про фіктивність оспорюваного договору.

Будь яких доказів фіктивності Договору на виконання робіт Позивач разом з позовною заявою не надав. Тому, на думку відповідача, вимога визнати Договір недійсним є безпідставною.

Ухвалою суду від 17.09.2021 підготовче засідання відкладено на 08 жовтня 2020.

28.09.2020 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що ціна договору відповідно до ст. 180 ГК України є істотною умовою господарського договору без визначення якої такий договір є неукладеним. Тому при укладенні договору сторони у будь-якому випадку повинні погодити ціну договору. При цьому чинне законодавство не забороняє визначати ціну договору та його інші умови не в самому тексті договору, а в його додатках, які є його невід`ємною частиною.

При цьому відповідно до п.2.3, 3.1 Договору, асортимент, ціна, кількість та загальна вартість партії товару узгоджується сторонами у кожному випадку окремо при поставці партії товару та визначається у рахунках-фактурах (видаткових накладних) або Додатках, які являються невід`ємною частиною даного Договору.

При цьому загальна вартість закупівлі нафтопродуктів за оспорюваним Договором згідно всіх видаткових накладних за №185 від 25.03.2019, №310 від 14.05.2019 складала 401 337,00 грн.

Тобто з урахуванням наведеного не можна говорити про те, що оспорюваним Договором не визначена його сума.

Укладаючи спірний договір колишній керівник ДП "Мурафський кар`єр" розпорядився грошовими коштами підприємства, які є майном відповідно до ст.ст.177, 190 ЦК України на суму, що значно перевищила один відсоток балансової вартості активів боржника. Тобто грошові кошти в розумінні наведених норм ЦК України є майном, сплата яких боржником, який перебуває в стані банкрутства, є розпорядженням майном боржника.

При цьому з огляду на приписи абз. 4 ч. 8 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній на час укладення Договору) керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо розпорядження у будь-який спосіб іншим майном боржника, балансова вартість якого становить понад один відсоток балансової вартості активів боржника, та укладання інших значних правочинів (договорів).

Відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» значні правочини (договори) - правочини (договори) щодо розпорядження майном боржника, балансова вартість якого перевищує один відсоток балансової вартості активів боржника на день укладення правочину (договору).

Згідно із фінансовим звітом суб`єкта малого підприємництва станом на 01.01.2019 року балансова вартість активів ДП «Мурафський кар`єр» становила 9 314 300,00 грн. При цьому загальна вартість Договору, як зазначалося вище складала 401 337,00 грн, що значно перевищує 1 % балансової вартості активів боржника. Тому, вважаємо, що відповідний Договір повинен був укладатися за попереднім погодженням з розпорядником майна з урахуванням ч.8 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який діяв на час укладення Договору.

Отже, оспорюваний Договір на момент його укладення, що у повній мірі усвідомлювалося сторонами, укладався без наявності повноважень у директора Позивача Шустової Н. А. на укладення договорів на суму більше 93 143,00 грн.

Відтак, укладення даного Договору без погодженням з розпорядником майна суперечить актам цивільного законодавства, тому вищенаведене є підставою для визнання Договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України

Також позивач не погоджується твердженнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, з огляду на наступне:

- рішення Господарського суду Вінницької області від 01.07.2020 у справі № 902/1177/15 не набрало законної сили, оскільки була подана апеляційна скарга. Тому посилання відповідача на встановлення даним рішенням суду будь-яких обставин є передчасним.

- що стосується прийняття та часткової оплати робіт позивачем, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Водночас, дані бухгалтерського обліку ДП "Мурафський кар"єр" не підтверджують отримання такого обсягу робіт та відповідних змін в структурі активів підприємства. Відповідна господарська операція з виконання робіт не відображена у бухгалтерському обліку та податковій звітності підприємства.

- що стосується тверджень Відповідача про те, що Позивачем нібито не надано будь-яких доказів фіктивності оспорюваного Договору варто зазначити про те, що як зазначалося у нашій позовній заяві ДП «Мурафський кар`єр» є державним підприємством щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, на момент укладення оспорюваного Договору наше підприємство мало тяжкий фінансовий (майновий) стан та збитковість, що підтверджується матеріалами справи про банкрутство нашого підприємства, в межах якої розглядається дана справа про визнання Договору недійсним. Тому дані докази нами окремо до позовної заяви не додавалися.

До того ж оспорюваним Договором були встановлені розцінки на виконання робіт, що в два і більше разів перевищують ринкову вартість відповідних робіт. Тобто виконання робіт мало здійснюватися по завищеній ціні.

Все вищезазначене сторони не могли не усвідомлювати, укладаючи оспорюваний Договір, тому можна зробити висновки про те, що укладення даного Договору жодним чином не могло мати на меті настання реальних правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Враховуючи викладене позивач вважає, що спорюваний Договір має ознаки фіктивності, оскільки його було вчинено сторонами без наміру створення наслідків, які ним обумовлювалися, з огляду на недоведеність факту здійснення відповідної господарської операції даними бухгалтерського обліку ні ДП «Мурафський кар`єр», ні Відповідача, відсутність в нас на момент укладення даного Договору будь-якої господарської діяльності, наш скрутний фінансовий стан, наявність значного обсягу боргів, збитковість, а тому даний Договір повинен бути визнаний судом недійсним також на наведеній підставі.

08.10.2020 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що твердження позивача про те, що дані бухгалтерського обліку ДП «Мурафський кар`єр» не підтверджують отримання нами такого обсягу нафтопродуктів та відповідних змін в структурі активів підприємства. Відповідна господарська операція з поставки нафтопродуктів не відображена у бухгалтерському обліку та податкової звітності підприємства» не підтверджено жодним належним доказом. При розгляді справи за позовом ТОВ «Агена» до ДПІ «Мурафський кар`єр» про стягнення заборгованості за Договором поставки № 00278 від 18.03.2019 до суду була надана первинна бухгалтерська документація щодо здійснення робіт, яка була предметом дослідження як доказу по справі. На підставі вказаних доказів суд дійшов висновку про здійснення поставки за Договором та стягнув заборгованість.

Як вбачається з вказаних норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відсутність бухгалтерського обліку в ДП «Мурафський кар`єр» є питанням внутрішній фінансової дисципліни підприємства та ніяким чином не може впливати на господарські операції, які відбулися та оформлені належними первинними документами.

Ухвалою суду від 08.10.2020 підготовче засідання відкладено на 20.10.2020.

Ухвалою суду від 27.10.2020 підготовче засідання призначено на 10.11.2020.

Ухвалою суду від 10.11.2020 у справі № 902/1177/15(902/819/20) призначено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, проведення якої доручити Київському науково - дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі №902/1177/15(902/819/20) зупинено на час проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів.

Не погоджуючись з винесено ухвалою, ТОВ "Агена" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 ухвалу Господарського суду Вінницької області від 10.11.2020 у справі № 902/1177/15(902/819/20) скасовано, прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання ДП "Мурафський кар`єр" № б/н від 02 жовтня 2020 року про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів відмовлено. Справу №902/1177/15(902/819/20) направлено для подальшого розгляду до Господарському суду Вінницької області.

Ухвалою суду від 23.02.2021 підготовче засідання у справі №902/1177/15(902/819/20) призначено на 03.03.2021.

Ухвалою суду від 03.03.2021 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.03.2021.

На визначену судом дату в судове засідання з`явились представники позивача та Центрально - Західного міжрегіональне управління юстиції.

Разом з тим, судове засідання 10.03.2021 проводилося в режимі відеоконференції за участю уповноваженого представника відповідача поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EasyCon".

10.03.2021 року в судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача, проти позову заперечив, з підстав та за обставин, наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, розглянувши матеріали справи, детально дослідивши докази встановив наступні обставини.

Ухвалою суду від 05.10.2015 року порушено провадження у справі про банкрутство Державне підприємство "Мурафський кар`єр", введено процедуру розпорядження майном боржника.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.03.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю "АГЕНА" в особі директора Прищепи О.М., який діє на підставі статуту (Постачальник) та Державним підприємством "Мурафський кар`єр" в особі директора Шустової Н.А., яка діє на підставі статуту, (Покупець) укладено договір поставки № 00278 від 18.03.2019 року, відповідно до умов якого, (Постачальник) зобов`язався передати у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язався прийняти та оплатити нафтопродукти окремими партіями (іменовані надалі - "товар"), згідно умов викладених в цьому Договорі.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст. 179 Господарського кодексу України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексо

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, позивач просить визнати недійсним договір поставки № 00278 від 18.03.2019 року.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі ст.180 ГК України, істотними умовами господарського договору є предмет, ціна та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Судом також зауважується, що статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 зазначеної статті).

Судом з`ясовано, що позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що оспорюваний Договір укладався без проведення процедури публічної закупівлі, а тому це суперечить ч.7 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до ч.7 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції на момент укладення договору) забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону.

Відповідно до п.9 ст. 1 вказаного вище Закону замовники це органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак:

юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів;

органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи;

у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб`єкта господарювання;

наявність спеціальних або ексклюзивних прав

Жодного доказу того, що ДП «Мурафський кар`єр» забезпечує потреби держави або територіальної громади не на промисловій чи комерційній основі Позивачем не надано.

Таким чином, норми Закону України «Про публічні закупівлі» при укладені Договору поставки №00278 від 18.03.2019 року сторонами не порушувалися.

Крім того, в обгрунтування своїх вимог позивач також посилається на те, що оспорюваний договір був укладений без наявності повноважень у директора Шустової Н.А. на укладення договорів на суму більше 93 143,00 грн., оскільки загальна вартість договору поставки складала 401 337,00грн., що значно перевищує 1 % балансової вартості активів боржника. Враховуючи наведене, на думку позивача відповідний договір повинен був укладатись за попереднім погодженням з розпорядником майна з урахуванням ч.8 ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який діяв на час укладення договору.

Разом з тим, відповідно до п. 2.3. договору сторонами визначено, що загальна кількість товару, що поставляється за цим договором визначається шляхом додавання кількості партій товару зазначених в Актах приймання-передачі товару або/та видаткових накладних, що складаються сторонами по кожному факту поставки партії товару.

Згідно п.3.1. договору, ціна товару, що поставляється за цим договором, визначається сторонами для кожної партії товару окремо.

Пунктом 3.5. договору встановлено, що оплата товару здійснюється на протязі 30 діб з моменту відвантаження, якщо інше не передбачено у додаткових угодах до даного договору і визначається сторонами для кожної партії товару.

Водночас, згідно зі ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, враховуючи зміст положень договору №00278 від 18.03.2019, судом констатується, що відсутні підстави для висновку про те, що станом на час підписання оспорюваного договору (тобто, станом на 18.03.2019р.) було визначено ціну вказаного договору на поставку нафтопродуктів, яка становить чи перевищує 1 % балансової вартості активів - 93 143,00 грн. (відповідних положень оспорюваний договір станом на 18.03.2019р. не містить).

Водночас, судом береться до уваги, що статтею 236 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тому судом оцінюється зміст првовідносин, що виникли саме станом на момент підписання оспорюваного правочину (незалежно від отримання позивачем в подальшому товару тієї чи іншої вартості).

Крім того, відсутні докази і того, що розпорядником майна боржника не надавалась згода на укладення даного правочину.

Відсутність згоди розпорядника майна на укладення спірного правочину позивач обгрунтував з позиції, що така згода відсутня в матеріалах справи.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції на момент укладення договору) не визначає в якій формі (усна чи письмова) має бути надана згода розпоряджника майна на укладення правочину боржником. Не вказано також, що така згода обов`язково вказується в самому правочині.

Позивачем не подано до суду доказів того, що останній звертався до розпорядника майна боржника для отримання інформації щодо надання згоди на укладення спірного правочину та отримали ствердну відповідь. Відтак аргументи позивача в констатації факту відсутності згоди розпорядника майна є необгрунтованими та не підтвердженими жодними доказами.

Суд також критично ставиться до заперечень позивача щодо реальної поставки товару за вказаним Договором.

Як вбачається з пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, на виконання умов договору поставки № 00278 від 18.03.2019 ДП "Мурафський кар"єр" було поставлено товар на загальну суму 401 337,00 грн, на підставі видаткових накладних, підписаними представниками сторін та скріплені їх печатками. Крім того, ДП "Мурафський кар"єр" було частково оплачено товар на суму 160 000,00грн.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

За змістом ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Між тим, зазначеними вище доказами підтверджено поставку товару за Договором поставки № 00278 від 18.03.2019 та часткову оплату його вартості, у зв`язку з чим відсутні підстави для кваліфікації оспорюваного Договору поставки, як фіктивного.

Судом відзначається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Також судом при вирішенні спору взято до уваги, що у справі «Трофимчук проти України» Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін; Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Руїс Торіха проти Іспанії»).

За таких обставин решту аргументів позивача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду.

Таким чином, з огляду на наведене вище та беручи до уваги ті обставини, що спірний договір не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, містить всі істотні умови правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи у їх сукупності, у даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним договору №00278 від 18.03.2019 року, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ДП "Мурафський кар"єр" до ТОВ "Агена" про визнання недійсним договору в повному обсязі.

Також, суд звертає увагу на те, що ухвалою суду від 20.08.2020 у справі № 902/1177/15(902/819/20) відстрочено ДП "Мурафський кар`єр" сплату судового збору за подання за звернення з позовом до суду до ухвалення судового рішення по даному спору.

Згідно статті 4 Закону України Про судовий збір встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Виходячи з підпункту 2.2 ч.2 ст.4 Закону за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року у розмірі 2102,00 гривні.

Отже, згідно вищевказаних приписів законодавства, при поданні до суду позову про визнання недійсним договору, позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 2 102,00 (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Судом встановлено, що Позивачем не надано суду доказів на підтвердження сплати судового збору у відповідних розмірах за подання до суду заяви після відстрочення ухвалою суду сплати судового у цій справі.

Приписами п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року 7 (чинної на даний час) визначено, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про покладення судових витрат зі сплати судового збору в сумі 2 102,00 грн на позивача - ДП "Мурафський кар"єр" згідно вимог ст. 129 ГПК України та стягнення відповідних витрат із ДП "Мурафський кар"єр" в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.1, ч.8 ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства; ст.ст. 2, 3, 11, 12, 13, 18, 20, 42, 46, 73, 74, 76-78, 86, 91, 129, 196, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 256, 326, 327 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити у задоволенні позову Державного підприємства "Мурафський кар"єр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агена" про визнання недійсним договору поставки № 00278 від 18.03.2019 року.

2. Стягнути з Державного підприємства "Мурафський кар"єр" (вул. Зарічна, буд. 1, с. Мурафа, Шаргородський район, Вінницька область, 23530, код 00371943) в дохід Державного бюджету України 2102,00 грн (дві тисячі сто дві грн.) - судового збору (Отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача: UA0026001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106).

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повідомити сторін про неможливість здійснення відправки вихідної кореспонденції, у зв`язку з відсутністю фінансування для проведення закупівлі знаків поштової оплати (поштових марок), про що зазначено на офіційному сайті Господарського суду Вінницької області в мережі Інтернет. У зв`язку з відсутністю фінансування суду на відправлення вихідної поштової кореспонденції копію рішення суду надіслати на електрону адресу ДП "Мурафський кар`єр" - ; представнику ТОВ "Агена" Демченку Г.Г. - ; Фонду державного майна України - ; Регіональному відділенню ФДМУ по Вінницькій та Хмельницькій областях - ; Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції - .

Повне рішення складено 22 березня 2021 р.

Суддя Лабунська Т.І.

віддрук. прим.:

1 - до справи