ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2021 р. Справа№ 924/431/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020

у справі № 924/431/20 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури

до: 1. Хмельницької обласної державної адміністрації;

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1:

Департамент природних ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації

про визнання розпорядження та договорів оренди недійсними

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до Хмельницької обласної державної адміністрації (далі - Хмельницької ОДА, відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, відповідач-2), в якій просить:

- визнати недійсним розпорядження т.в.о. голови Хмельницької ОДА від 12.08.2019 №608/2019-р «Про передачу в оренду водних об`єктів громадянину ОСОБА_1 »;

- визнати недійсним договір оренди водного об`єкта від 15.08.2019, укладений між Хмельницькою ОДА та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 32,45 га кадастровий номер :01:003:0001 (рішення про держреєстрацію №33535020 від 04.10.2019);

- визнати недійсним договір оренди водного об`єкта від 15.08.2019, укладений між Хмельницькою ОДА та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 25,86 га кадастровий номер :04:001:0001 (рішення про держреєстрацію 33537332 від 04.10.2019).

Позовні вимоги заступника прокурора обґрунтовані тим, що оспорювані розпорядження відповідача-1 та вищевказані договори оренди є недійсними, оскільки право оренди на спірні земельні ділянки не підлягало переходу до відповідача-2 в порядку спадкування, крім того, оспорювані договори укладено всупереч вимог Закону України «Про аквакультуру» та Водного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 10.04.2020 у справі №924/431/20 матеріали позовної заяви Заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 відкрито провадження у справі № 924/431/20, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 залучено до участі у справі № 924/431/20 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - Департамент природних ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 позов задоволено частково, визнано недійсним Розпорядження тимчасового виконувача обов`язків голови Хмельницької обласної державної адміністрації від 12.08.2019 № 608/2019-р «Про передачу в оренду водних об`єктів громадянину ОСОБА_1 »; в іншій частині позову - відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем-1 при прийнятті Розпорядження Хмельницької обласної державної адміністрації від 12.08.2019 №608/2019-р «Про передачу в оренду водних об`єктів громадянину ОСОБА_1 » не було дотримано норм чинного законодавства, оскільки об`єкти оренди повинні були надаватися в оренду відповідачеві-2 на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою, чого дотримано не було, що стало підставою для визнання недійсним вказаного розпорядження. Водночас, суд першої інстанції, зазначаючи, що договори оренди водного об`єкта № 83/9 від 15.08.2019 та № 82/9 від 15.08.2019 були укладені без дотримання вимог конкурентних засад та, по суті, спрямовані на незаконне заволодіння водними об`єктами та відповідними земельними ділянками державної власності, вказані договори відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України є нікчемними в силу закону, а тому визнання останніх недійсними законом не вимагається.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Київська міська прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове, яким позов у даній частині задовольнити.

Як зазначається в апеляційній скарзі, рішення Господарського суду м. Києва від 15.12.2020 в частині відмови у задоволенні позову прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що в силу приписів ст. 277 ГПК України, є підставою для скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позові; судом не було враховано, що на підставі спірних договорів оренди водних об`єктів у відповідачів виникли права та обов`язки, правовідносини між ними продовжують тривати, порушуючи інтереси держави; визнання недійсними договорів оренди водних об`єктів, укладених на підставі недійсного розпорядження є похідною вимогою від визнання недійсним вказаного розпорядження, а тому такі вимоги є пов`язаними та охоплюються одним порушенням; щодо необхідності одночасного визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та укладених на його підставі договорів оренди наголошував Верховний Суд у справі №910/4528/15- г, а визнання судом недійсним лише оспорюваного розпорядження, яке вичерпало свою дію шляхом укладення спірних договорів оренди водних об`єктів, не є ефективним способом захисту прав та інтересів держави, оскільки не забезпечує їх реального захисту.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2021 р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кропивної Л.В., суддів Руденко М.А., Поляк О.І.

Вищевказаним складом суддів у справі № 924/431/20 було заявлено самовідвід з підстав неврахування спеціалізації суддів під час автоматизованого розподілу даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 заяву про самовідвід суддів Кропивної Л.В. , суддів Руденко М.А., Поляк О.І. від розгляду апеляційної скарги Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду м. Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 задоволено.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2021 №09.1-07/43/21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №924/431/20.

Згідно протоколу передачі судової справи від 04.02.2021 між суддями апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду м. Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20; розгляд апеляційної скарги призначено на 03.03.2021; Хмельницькій ОДА, ФОП ОСОБА_1, Департаменту природних ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Також, не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду м. Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20, скасувати вказане рішення, а провадження у справі закрити.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 було залишено без руху, встановлено скаржникові строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 повернуто без розгляду апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 з доданими до скарги матеріалами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 оголошено у розгляді справи №924/431/20 перерву до 24.03.2021 у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів та третьої особи.

У судове засідання 24.03.2021 відповідачі та третя особа в черговий раз не з`явились, явку своїх уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, про день, місце та час розгляду даної справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності вищевказаних осіб, враховуючи відсутність від них клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 22.03.2019 №199/2019-р надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості), загальною площею 25,8636 га, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Великосалиської сільської ради Красилівського району, з метою подальшої передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарчих потреб.

Розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 22.03.2019 №200/2019-р надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості), загальною площею 32,4526 га, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Печеської сільської ради Красилівського району, з метою подальшої передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб.

Відповідно до п.п. 3, 4, 6 оскаржуваного розпорядження від 12.08.2019 «Про передачу в оренду водних об`єктів громадянину ОСОБА_1 » до 26.09.2057 громадянину ОСОБА_1 надано в оренду водний об`єкт у комплексі з земельною ділянкою водного фонду із земель державної власності (кадастровий номер :01:003:0001) загальною площею 32,4526 га; надано в оренду до 22.07.2057 року громадянину ОСОБА_1 водний об`єкт у комплексі із земельною ділянкою водного фонду із земель державної власності (кадастровий номер :04:001:0001), загальною площею 25,8636 га та зобов`язано громадянина ОСОБА_1 забезпечити у встановленому порядку реєстрацію права оренди водних об`єктів, зазначених у п.п. 3,4 цього розпорядження.

Колегією суддів встановлено, що вищенаведеними розпорядженнями відповідача-1 ОСОБА_1 надано дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості) та надано в оренду водні об`єкти у комплексі з земельними ділянками.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 15.08.2019 між Хмельницькою обласною державною адміністрацією (орендодавець) та громадянином України ОСОБА_1 (орендар) укладено Договір оренди водного об`єкта №83/9, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб, ставок, площею 31,0903 га, за межами населеного пункту села Печеське на території Печеської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, який розташовується за межами населеного пункту села Печеське на території Печеської сільської ради Красилівського району Хмельницької області на р. Понора - правої притоки р. Ікопоть (річковий суббасейн р. Прип`ять, р. Дніпро).

Також, 15.08.2019 між Хмельницькою обласною державною адміністрацією (орендодавець) та громадянином України ОСОБА_1 (орендар) укладено Договір оренди водного об`єкта №82/9, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб, ставок, площею 20,6767 га, за межами населеного пункту села Долинівці та території Великосалиської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, який розташовується за межами населеного пункту села Долинівці на території Великосалиської сільської ради Красилівського району Хмельницької області на струмку без назви - лівої притоки р. Ікопоть (річковий суббасейн р. Прип`ять, р. Дніпро).

Таким чином, орендарем за Договором оренди водного об`єкта №83/9 від 15.08.2019 та Договором оренди водного об`єкта №82/9 від 15.08.2019 є фізична особа - ОСОБА_1 , а не Фізична особа-підприємець ОСОБА_1.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо.

За приписами статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Так, згідно умов договорів оренди земель водного фонду №83/9 від 15.08.2019 та №82/9 від 15.08.2019 земельні ділянки надаються для рибогосподарських потреб, цільове використання земельних ділянок - риборозведення.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 16.03.2020 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 06.04.2018 .

Окрім того, як вбачається з листа Красилівського управління ГУ ДПС у Хмельницькій області №10053/22-01-54-09 від 16.03.2020, ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем подавались до Красилівського управління звіти як ФОП за 2019 рік.

Подана ФОП ОСОБА_1 звітність за 2019 рік свідчить про те, що вид підприємницької діяльності, якою займався відповідач-2 у звітному періоді є прісноводне рибництво (аквакультура).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що водні об`єкти та відповідні земельні ділянки орендувались відповідачем-2 саме для рибогосподарських потреб, що є господарською діяльністю (діяльністю суб`єктів господарювання).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем обґрунтовано визначено відповідачем-2 у даній справі - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з урахуванням характеру спірних правовідносин, предмету та підстав позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заступником прокурора обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави у даній справі.

Як зазначає прокурор, суд першої інстанції правомірно визнав недійсним Розпорядження тимчасового виконувача обов`язків голови Хмельницької обласної державної адміністрації від 12.08.2019 №608/2019-р «Про передачу в оренду водних об`єктів громадянину ОСОБА_1», однак, дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів оренди, укладених на підставі недійсного розпорядження, адже така вимога є похідною вимогою від визнання недійсним розпорядження; визнання договорів оренди недійсними в повній мірі кореспондується з характером порушення, а задоволення зазначеної вимоги є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції, а твердження прокуратури вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18.03.2021 у справі №910/19036/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близькі за змістом правові позиції викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

В аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Таким чином, ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Аналіз статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, в постанові від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Однак, у разі звернення позивача до суду щодо застосування неналежного чи неефективного способу захисту, суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного чи ефективного способу захисту.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 23.02.2021 у справі №910/1080/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Договір оренди водного об`єкта №83/9 від 15.08.2019 та Договір оренди водного об`єкта №82/9 від 15.08.2019 були укладені без дотримання вимог конкурентних засад та, по суті, спрямовані на незаконне заволодіння водними об`єктами та відповідними земельними ділянками державної власності, то вказані договори відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемними.

З огляду на викладене, оскільки Договір оренди водного об`єкта №83/9 від 15.08.2019 та Договір оренди водного об`єкта №82/9 від 15.08.2019 є нікчемними в силу закону, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у позові Заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури про визнання вказаних договорів недійсними.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), а тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пункти 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що прокуратурою обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні вимоги про визнання договорів оренди №83/9 від 15.08.2019 та №82/9 від 15.08.2019 недійсними.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (пункти 142- 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Колегія суддів звертає увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням статті 59 ЗК України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту права власності на землі водного фонду є подання негаторного позову про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється строк позовної давності.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Київської міської прокуратури має бути залишена без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 у справі № 924/431/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 924/431/20 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.03.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз