ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2021 р. Справа№ 910/7100/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Підтикан К.Г.,

за участю представників:

від позивача - Дутка Р.О., ордер серія АА №1080993 від 15.02.2021;

від першого відповідача - Савченко Т.А., довіреність №225-КМГ-7549 від 21.12.2020;

від другого відповідача - Савченко Т.А., довіреність №062/02/07-12 від 04.01.2021;

від третьої особи - Гумінська Т.А., довіреність №25 від 15.01.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/7100/20 (суддя Головіна К.І., повний текст складено - 17.11.2020) за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17" до Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності.

ВСТАНОВИВ наступне.

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17" до Київської міської ради в особі територіальної громади міста Києва та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нежитлові приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що нежитлові приміщення з №1 по № 3 (група приміщень № 1), літ. А, що розміщені у напівпідвалі житлового будинку по вул. Коперника, 17 у місті Києві, є допоміжними приміщеннями будинку, оскільки були спроектовані як котельна з підсобними приміщеннями, а тому є спільною власністю співвласників цього будинку, від імені яких виступає ОСББ "Коперник 17".

За наведених обставин, за доводами позивача, рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності Бандури Ю. В. № 41616997 від 14.06.2018 р. про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності на вказані приміщення за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради є протиправним та підлягає скасуванню, а право власності на спірні приміщення визнанню за позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/7100/20 відмовлено в задоволенні позову.

Так, місцевий господарський суд виходив з того, що спірні приміщення № 1-3 (групи приміщень № 1) загальною площею 42,5 кв.м., призначені для потреб непромислового характеру (зокрема, оренди) та є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, а тому не підпадають під категорію допоміжних приміщень у розумінні частини 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Оскільки, судом було встановлено, що нежилі приміщення № 1-3 (групи приміщень № 1) загальною площею 42,5 кв.м., розміщені у напівпідвалі будинку № 17 на вул. Коперника, не є допоміжними та не призначені для обслуговування будинку, а є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин і фактично можуть використовуватись на умовах оренди, отже, на підставі ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ці приміщення правомірно були передані відповідачу у комунальну власність, а тому вимоги позивача були залишені судом першої інстанції без задоволення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41616997 від 14.06.2018 16:55:13, вчинене державним реєстратором Бандурою Юрієм Вікторовичем Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неправомірність висновку суду першої інстанції щодо неналежності спірних приміщень до допоміжних.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представники відповідачів та третьої особи проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте мотивувальна частина рішення підлягає зміні, з наступних підстав.

Співвласниками багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: вул. Коперніка, 17 у місті Києві, було створене та зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17 (29.04.2010 р., номер запису: 0036514).

Згідно з інформацією, наявною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 р., реєстратором Департаменту комунальної власності Бандурою Ю. В. 14.06.2018 р. було прийняте рішення № 41616997 про державну реєстрацію речових прав власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлові приміщення напівпідвалу загальною площею 42,5 кв.м. з № 1 по № 3 (група приміщень № 1), літ. А, по вул. Коперника, 17, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було внесено відповідний запис № 26629671 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

В подальшому, а саме 08.05.2020 р. вказані нежитлові приміщення були виставлені на продаж Департаментом комунальної власності міста Києва на онлайн-майданчику Державніторги.онлайн (http://www.dto.com.ua).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав про протиправність рішення державного реєстратора та про приналежність нежитлових приміщень з № 1 по № 3 (група приміщень № 1) у напівпідвалі літ. А, розташованих у будинку № 17 на вул. Коперника, до допоміжних приміщень будинку, які забезпечують його експлуатацію (у цих приміщеннях розміщена котельня, будинкові лічильники, стояки, регулятори температурного режиму), у зв`язку з чим вони є спільною сумісною власністю всіх мешканців цього будинку, тому не могли бути зареєстровані за першим відповідачем.

Посилаючись на вказані обставини позивачем було пред`явлено позовні вимоги про:

визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності Бандури Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 41616997 від 14.06.2018 р.;

визнання права власності за ОСББ "Коперник 17" на нежитлові приміщення напівпідвалу з № 1 по № 3 (група приміщень № 1), літ. А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Місцевим господарським судом розглянуто вказані вимоги та встановлено, що спірні приміщення № 1-3 (групи приміщень № 1) загальною площею 42,5 кв.м., призначені для потреб непромислового характеру (зокрема, оренди) та є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, а тому не підпадають під категорію допоміжних приміщень у розумінні частини 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Таким чином, за висновком суду першої інстанції, право спільної власності у співвласників багатоквартирного будинку № 17 по вул. Коперника на ці приміщення не виникло.

Оскільки, судом було встановлено, що нежилі приміщення № 1-3 (групи приміщень № 1) загальною площею 42,5 кв.м., розміщені у напівпідвалі будинку № 17 на вул. Коперника, не є допоміжними та не призначені для обслуговування будинку, а є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин і фактично можуть використовуватись на умовах оренди, отже, на підставі ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ці приміщення правомірно були передані відповідачу у комунальну власність, а тому вимоги позивача були залишені судом першої інстанції без задоволення.

Позивачем рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, а тому апеляційний суд в силу положень ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає вказані вище висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора передчасними, з огляду на наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

В силу приписів ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV (зі змінами та доповненнями) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 р. у справі № 367/2022/15-ц, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).

У даному випадку, позивачем способом захисту свого порушеного права обрано саме визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав - державного реєстратора Департаменту комунальної власності Бандури Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 41616997 від 14.06.2018 р.

Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2020 державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення № 1-3 (групи приміщень № 1) загальною площею 42,5 кв.м., розміщені у напівпідвалі будинку № 17 на вул. Коперника, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради відбулась 08.06.2018.

Отже, з цього часу рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності Бандури Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 41616997 від 14.06.2018 р. вичерпало свою дію, а тому визнання протиправним та скасування цього рішення не призведе до відновлення порушених прав Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17".

При цьому, слід зазначити, що передування у даному випадку дати державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення (08.06.2018) даті рішення державного реєстратора про державну реєстрацію (14.06.2018) не впливає на висновок суду про те, що таке рішення вичерпує свою дію із внесенням відповідного запису, оскільки прийняття такого рішення завжди передує внесенню запису (ч. 1 ст. 18 вказаного вище Закону).

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта державної реєстрації є неефективним та не призведе до поновлення прав Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17".

Крім цього, приймаючи дану постанову колегія суддів в контексті невірності обраного позивачем способу захисту враховує правові висновки Верховного Суду наведені у постанові від 27 травня 2020 року у справі №910/6817/19, вимоги у якій про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (допоміжні приміщення), були розглянуті та задоволені.

Обрання неналежного способу захисту свого порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи викладене, судом апеляційної інстанції відмовляється у задоволенні позову з огляду на невірність обраного позивачем способу захисту свого права та інтересу.

У зв`язку з невірністю обраного позивачем пособу захисту порушеного права питання належності чи неналежності спірних приміщень до допоміжних судом не досліджується.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині розгляду позовних вимог по суті.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17" не підлягає задоволенню, проте мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав. В решті рішення - залишається без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коперник 17" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/7100/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/7100/20 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/7100/20 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 19.03.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко