ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"15" березня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/144/17

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

При секретарі судового засідання Свічкар В.В.

за позовом Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; )

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТОСБУД» (65059, м. Одеса, проспект Адміральський, буд. 33а; );

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «КОНТРАКТОВА» (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 23; );

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" (65039, Одеська обл., м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 4; )

за участю заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України (65058, м. Одеса, вул. Армійська, б. 18)

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

від позивача Добров Ю.І.;

від відповідача 1 не з`явився;

від відповідача 2 не з`явився;

від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача не з`явився;

військовий прокурор - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дартосбуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова» з вимогою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015, б/н, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дартосбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова».

Ухвалою від 18.01.2017 Господарським судом Одеської області (суддя Гуляк Г.І.) було порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, призначено розгляд справи на 20.02.2017.

15.02.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю «Дартосбуд» подано відзив на позовну заяву (вх.№3818/17).

20.02.2017 заступником військового прокурора Одеського гарнізону подано заяву (вх.№2-995/17) про участь у справі.

20.02.2017 представником Міністерства оборони України подано пояснення (вх.№4124/17).

20.02.2017 судом задоволено заяву заступника військового прокурора Одеського гарнізону про вступ у справу, допущено заступника військового прокурора Одеського гарнізону до участі у справі для представництва інтересів держави. Розгляд справи відкладено на 27.02.2017.

23.02.2017 від представника Міністерства оборони України надійшли заперечення на відзив (вх.№4528/17).

27.02.2017 представником ТОВ «Дартосбуд» подано клопотання (вх. №4854/17) про долучення доказів.

Також 27.02.2017 представником ТОВ «Дартосбуд» було подано додаткові пояснення до відзиву (вх. №4726/17).

27.02.2017 представником позивача подано додаткові пояснення (вх. №4852/17) із залученням додаткових доказів.

27.02.2017 представником позивача також було подано заперечення на відзив ТОВ «Дартосбуд» (вх. №4855/17).

27.02.2017 розгляд справи було відкладено на 13.03.2017. Судове засідання, призначене на 13.03.2017, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою від 17.03.2017 строк розгляду справи було продовжено до 02.04.2017, призначено розгляд справи на 27.03.2017.

Представником Міністерства оборони України 21.03.2017 було подано додаткові пояснення (вх. №6556/17).

21.03.2017 до Господарського суду Одеської області представником ТОВ «Дартосбуд» було подано зустрічний позов (вх. №720/17) до Міністерства оборони України про стягнення з останнього 1080000,00 грн. моральної шкоди, у прийнятті якого ухвалою суду від 22.03.2017 було відмовлено.

22.03.2017 до Господарського суду Одеської області надійшла апеляційна скарга ТОВ «Дартосбуд» на ухвалу суду від 22.03.2017, ухвалою від 23.03.2017 Господарським судом Одеської області провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 30.03.2017 Одеський апеляційний господарський суд повернув скаржнику без розгляду апеляційну скаргу на ухвалу від 22.03.2017.

На ухвалу Одеського апеляційного господарського суду ТОВ «Дартосбуд» було подано касаційну скаргу, яку ухвалою Вищого господарського суду України від 03.07.2017 було повернуто скаржнику без розгляду.

14.07.2017 ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 30.03.2017. Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.09.2017 касаційну скаргу було повернуто без розгляду.

11.08.2017 представником позивача подавалось клопотання (вх.№17527/17) щодо повідомлення про рух справи та причини тривалого не призначення справи до розгляду.

Листом від 11.08.2017 заявнику було повідомлено про направлення справи до Одеського апеляційного господарського суду.

26.09.2017 матеріали справи було повернуто до Господарського суду Одеської області.

27.09.2017 ухвалою Господарського суду Одеської області було поновлено провадження у справі з 09.10.2017, розгляд справи призначено на 09.10.2017.

04.10.2017 до суду надійшов запит Одеського апеляційного господарського суду про витребування справи для подальшого скерування до Вищого господарського суду для розгляду касаційної скарги ТОВ «Гама-Інвест». Ухвалою від 04.10.2017 провадження у справі було зупинено.

Вищим господарським судом України ухвалою від 17.11.2017 касаційну скаргу ТОВ «Гама-Інвест» на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 було повернуто без розгляду.

29.11.2017 матеріали справи було повернуто до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.11.2017 провадження у справі поновлено з 20.12.2017, розгляд справи призначено на 20.12.2017.

07.12.2017 до Господарського суду Одеської області надійшов запит Одеського апеляційного господарського суду від 05.12.2017, у зв`язку з яким матеріали справи направлено до Одеського апеляційного господарського суду. Справу надіслано до Вищого господарського суду України.

Касаційну скаргу у справі разом із матеріалами було передано до Касаційного господарського суду супровідним листом від 04.01.2018 №08.03-07/12628.

Ухвалою від 14.03.2018 Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 залишено без руху.

20.06.2018 Верховним Судом постановлено ухвалу, якою касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 повернуто скаржнику разом із доданими матеріалами.

10.07.2018 справа надійшла до Господарського суду Одеської області.

Розпорядженням керівника апарату суду від 10.07.2018 №324 було призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Ухвалою від 13.07.2018 ухвалою Господарського суду Одеської області (суддя Рога Н.В.) справу прийнято до розгляду за правилами ГПК України у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.08.2018.

07.08.2018 розгляд справи відкладено на 28.08.2018.

14.08.2018 представником позивача подано клопотання про залучення третьої особи на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (вх. №2-4147/18) Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський автомобільний ремонтний завод».

28.08.2018 ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу, підготовче засідання відкладено на 11.09.2018.

11.09.2018 представником позивача подано клопотання (вх. №2-4603/18) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

11.09.2018 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, оголошено відкладення на 27.09.2018.

24.09.2018 представником позивача подано додаткові пояснення (вх. №19408/18).

27.09.2018 ліквідатором ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» подано клопотання (вх.№19672/18) про проведення судового засідання без участі ліквідатора підприємства.

27.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.10.2018.

16.10.2018 оголошено перерву до 08.11.2018.

08.11.2018 рішенням Господарського суду Одеської області у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись із вказаним рішенням, Міністерством оборони України оскаржено його в апеляційному порядку.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 апеляційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 скасовано, позовну заяву задоволено та визнано договір недійсним.

ТОВ «Дартосбуд» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019.

Постановою Верховного Суду від 16.04.2019 касаційну скаргу задоволено частково, рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 у справі скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 (суддя Волков Р.В.) справу прийнято до провадження, постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.06.2019.

04.06.2019 представником Міністерства оборони України подано пояснення (вх.№11159/19).

05.06.2019 відкладено підготовче засідання на 24.06.2019.

24.06.2019 представником ТОВ «Дартосбуд» подано пояснення (вх.№12627/19).

24.06.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 08.07.2019.

08.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 24.07.2019.

23.07.2019 від представника ТОВ «Дартосбуд» надійшло клопотання (вх.№14714/19) про відкладення розгляду справи.

23.07.2019 представником позивача подано додаткові пояснення (вх. №14664/19).

24.07.2019 розгляд справи відкладено на 05.08.2019.

01.08.2019р. до Господарського суду Одеської області надійшов лист від Південно-західного апеляційного господарського суду, у якому зазначено, що від ТОВ "Торговий дім Марінталь" надійшла касаційна скарга на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019.

Ухвалою від 01.08.2019 провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 та повернення матеріалів справи до господарського суду Одеської області.

01.08.2019 від ТОВ «Дартосбуд» також надійшло клопотання (вх. №2-3634/19) про зупинення розгляду справи до розгляду Касаційним господарським судом справи №916/163/17 з подібними правовідносинами.

Ухвалою від 28.08.2019 Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Торговий дім «Марінталь».

Матеріали справи надійшли до Господарського суду Одеської області 16.09.2019.

Ухвалою від 23.09.2019 поновлено провадження у справі з 16.10.2019, розгляд справи по суті призначено на 16.10.2019.

Ухвалою від 15.10.2019 провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 та повернення матеріалів справи до господарського суду Одеської області.

Ухвалою Верховного Суду від 07.11.2019 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Господарським судом Одеської області 19.12.2019 постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у справі з 03.02.2020, розгляд справи призначено на 03.02.2020.

Ухвалою від 31.01.2020 провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 та повернення матеріалів справи до господарського суду Одеської області.

Верховним Судом 02.03.2020 постановлено ухвалу, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження.

13.04.2020 Господарським судом Одеської області поновлено провадження з 18.05.2020, розгляд справи по суті призначено на 18.05.2020.

14.05.2020 до Господарського суду Одеської області надійшов лист від Південно-західного апеляційного господарського суду, у якому зазначено, що від ОСОБА_3 надійшла касаційна скарга на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019.

Ухвалою від 15.05.2020 провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 та повернення матеріалів справи до Господарського суду Одеської області.

09.07.2020 ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

Ухвалою від 17.08.2020 поновлено провадження у справі з 14.09.2020, розгляд справи призначено на 14.09.2020.

У зв`язку із надходженням запиту Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2020, справу було направлено 07.09.2020 до суду апеляційної інстанції для направлення її до Верховного Суду з метою розгляду касаційної скарги ТОВ «Пром-Будтекстиль».

Верховним Судом 01.10.2020 постановлено ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

23.10.2020 Господарським судом Одеської області ухвалено поновити провадження у справі з 04.11.2020, розгляд справи призначено на 04.11.2020.

30.10.2020 справу було направлено до суду апеляційної інстанції з метою направлення її до Верховного Суду для розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 .

Ухвалою від 23.11.2020 Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Господарським судом Одеської області 24.12.2020 поновлено провадження у справі з 20.01.2021, розгляд справи призначено на 20.01.2021.

У зв`язку з надходженням касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Транком Сервіс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019, супровідним листом від 19.01.2021р. матеріали справи №916/144/17 було направлено на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 10.02.2021 по справі №916/144/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транком Сервіс" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019.

02.03.2021 матеріали справи №916/144/17 повернуто до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою від 03.03.2021 поновлено провадження у справі з 15.03.2021. Призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 15.03.2021.

15.03.2021 від військової прокуратури надійшло клопотання (вх. №7084/21) про відкладення розгляду справи, яке у протокольній формі залишено судом без задоволення у зв`язку із тривалим розглядом справи.

15.03.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У поясненнях Міністерство оборони України від 04.06.2019 зазначає, що КГС ВС у постанові від 16.04.2019 дійшов висновку про те, що укладений між відповідачами договір є договором факторингу, а враховуючи, що ТОВ «Дартосбуд» не має статусу банку або фінансової установи, воно не могло бути фактором за договором і не могло здійснювати факторингові операції. Щодо порушення прав Міністерства оборони України зазначає, що для встановлення цих обставин необхідно в комплексі оцінити умови укладення спірного договору відступлення права вимоги та наслідки, які настали за результатом відчуження цього права. З урахуванням того, що ДП МОУ «Одеський АРЗ» вже тривалий час не працює та перебуває в стадії ліквідації більше 6 років, а тому не має обігових коштів для погашення заборгованості, задоволення вимог кредиторів може відбутися виключно за рахунок коштів від реалізації нерухомого майна державного підприємства, яке є власністю держави в особі Міністерства оборони України.

Зазначає, що набуття ТОВ «Дартосбуд» на підставі недійсного договору від 21.09.2015 права кредитора по відношенню до ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод» призвело до необґрунтованого збільшення кількості голосів та збільшення впливу ТОВ «Дартосбуд» на прийняття рішень в комітеті кредиторів, що надає йому необгрунтовані переваги по відношенню до інших кредиторів під час розгляду та вирішення питань, пов`язаних із процедурою банкрутства ДП МОУ «Одеський автомобільний ремонтний завод».

З метою збереження майнового комплексу заводу позивач планує погашення кредиторської заборгованості, а тому, враховуючи, що суд у справі про банкрутство вже замінив первісного кредитора ТОВ «ЛК «Контрактова» на нового кредитора ТОВ «Дартосбуд», Міноборони повинне буде сплачувати ТОВ «Дартосбуд» 1080000 грн., тоді як воно «придбало» його за 702000 грн. на підставі недійсного правочину.

Посилається на позицію ВСУ від 2005.2015 у справі №5016/12384/2012, відповідно до якої включенню до реєстру кредиторів підлягають лише дійсні вимоги кредиторів, що відповідають чинному законодавству. Новий кредитор незаконно отримав право вимоги до Заводу, а арбітражний керуючий-ліквідатор не тільки не оскаржив цей договір, а і підтримав клопотання про заміну кредитора, у зв`язку з чим у Міноборони виникла необхідність звернутися до суду за захистом порушеного права, у спосіб, визначений законом.

Крім того, посилається на висновки КГС ВС у справі №1-23-32/135-08/4825, викладені у постанові від 18.04.2019, де суд зазначив, що однією з особливостей провадження у справі про банкрутство, у тому числі, щодо суб`єктного складу відносин, які виникають з приводу відновлення платоспроможності боржника, є надання статусу учасника у справі органу, уповноваженому управляти майном боржника, що відповідає загальному характеру організаційно-господарських відносин, передбачених ч.6 ст.3 ГК України та збереження цього статусу протягом всього провадження у справі про банкрутство з правом подання відповідних позовів.

Постановою також встановлено, що у даному випадку Міноборони має законний інтерес у збереженні майнового комплексу боржника як особи, щодо якої Міноборони здійснює управлінські функції.

У поясненнях ТОВ «Дартосбуд» від 24.06.2019 (вх.№12627/19) зазначає, що не погоджується із позовом, вважає вимоги Міноборони безпідставними у зв`язку із відсутністю у Міноборони права на звернення до суду із відповідним позовом. Вказує, що обов`язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб`єктивного права (охоронюваного інтересу) об`єкту судового захисту, порушення у зв`язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту.

Предметом позову є визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами. При оцінці дійсності (законності) договору про відступлення права вимоги необхідно брати до уваги, що позивач (боржник за договором), звертаючись до суду, має надати докази того, що він є суб`єктом спірного правовідношення та йому належить право вимоги. Позивач стороною Договору не є, за вказаним Договором передавалось право вимоги щодо боржника, яким є завод. Завод заснований на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, є самостійним суб`єктом господарювання, який несе відповідальність належним йому майном у правовідносинах, що мають зобов`язальний характер.

За договором до кредитора перейшли майнові права на грошові кошти, які підлягають сплаті в межах зобов`язальних правовідносин сторін, а не в межах реалізації речового права. Договором про відступлення права вимоги не змінюється правовий режим майна заводу. При укладанні договору жодним чином не могла порушуватись господарська компетенція суб`єкта, який не є стороною цього договору. Відчуження майна за вказаним договором не відбувалось. Продаж майна банкрута можливий виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», при цьому, вказаним законом передбачені спеціальні механізми захисту інтересів держави у випадку банкрутства державних підприємств.

Посилається на практику, відповідно до якої процесуальний обов`язок суду залучати орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, наявний лише щодо справ у спорах, що виникають з речових прав, і не стосується справ, що виникають у зв`язку з порушенням в зобов`язальних правовідносинах.

У додаткових поясненнях (вх.№14664/19) представник позивача зазначив, що відповідно до положень ст.5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачені заходи щодо запобігання банкрутству боржника та позасудові процедури, зокрема, засновники (учасники, акціонери) боржника, власник майна (орган уповноважений управляти майном) боржника, центральні органи виконавчої влади, органи Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання банкрутству боржника; засновниками (учасниками, акціонерами) боржника, власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) боржника, кредиторами боржника, іншими особами в межах заходів щодо запобігання банкрутству боржника може бути надана фінансова допомога в розмірі, достатньому для погашення грошових зобов`язань боржника перед кредиторами, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків тощо; у разі надання боржнику фінансової допомоги він бере на себе відповідні зобов`язання перед особами, які надали таку допомогу, в порядку, встановленому законом. З урахуванням цього МОУ як центральний орган виконавчої влади, який виконує функцію власника майна державного підприємства «Одеський автомобільний ремонтний завод» є органом управління для вказаного підприємства і розглядає питання надання необхідної фінансової допомоги для погашення кредиторських вимог та збереження цілісного майнового комплексу (ві йськового містечка №16а в м. Одеса) для його подальшого використання для забезпечення потреб Збройних Сил України. На підтвердження надано доручення державного секретаря МОУ посадовим особам щодо опрацювання пропозицій для погашення існуючої заборгованості заводу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, суд встановив наступне.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" у редакції наказу Міністра оборони України від 04.09.2007 р. № 508, Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Підприємство створено з метою одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України з ремонту озброєння та військової техніки, замовлень інших контрагентів, юридичних та фізичних осіб України та інших держав з ремонту та виготовлення продукції загально технічного та іншого призначення; виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг для потреб національної економіки; іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству України.

05.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" укладено договір № 50.

За умовами цього договору (п.1.1) Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" (виконавець) прийняло на себе зобов`язання на свій ризик за завданням Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" (замовник) виготовити напівпричепи-контейнеровози (товар) згідно специфікації, вказаної в п. 1.2 цього договору та передати їх у власність замовника, а останній зобов`язується прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 1.2 договору встановлена замовником специфікація включає:

- найменування товару - напівпричіп-контейнеровоз;

- кількість одиниць товару - 10 (одиниць);

- марка, модель - НПК 2113;

- вартість одиниці товару 168750,00 грн.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що загальна ціна цього договору становить 1687500,00 грн., в т. ч. ПДВ в сумі 281250,00 грн.

Відповідно до підпунктів 2.3.1 та 2.3.2 п. 2.3 договору №50 замовник зобов`язаний:

2.3.1 протягом п`яти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь виконавця авансовий платіж у розмірі 675000,00 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний в розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору;

2.3.2. протягом трьох днів з моменту передачі товару від виконавця до замовника за актом прийому передачі сплатити виконавцю грошові кошти в сумі 1012500,00 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору, за умови, що товар, переданий замовнику, належної якості та відповідає специфікації, встановленій в п. 1.2 цього договору.

22.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" підписано додаткову угоду № 1 до договору від 05.09.2008 № 50, якою підпункти 2.3.1 - 2.3.4 договору викладені в іншій редакції, відповідно до якої замовник зобов`язаний:

2.3.1 протягом п`яти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь виконавця авансовий платіж у розмірі 675000,00 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору;

2.3.1.1 протягом двадцяти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь виконавця авансовий платіж у розмірі 405000,00 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору;

2.3.2 протягом трьох календарних днів з моменту передачі товару від виконавця до замовника за актом прийому передачі сплатити виконавцю грошові кошти в сумі 607 500 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору за умови, що товар, переданий замовнику, належної якості та відповідає специфікації, встановленій в п. 1.2 цього договору.

28.10.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" підписано угоду про розірвання договору від 05.09.2008 № 50, пунктом 2 якої сторони передбачили, що виконавець протягом трьох днів з моменту укладення цієї угоди повертає отримані від останнього відповідно до пп.2.3.1., 2.3.1.1. Договору авансовий платіж у розмірі 675000,00 грн. гривень та авансовий платіж у розмірі 405000,00 гривень шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Замовника, вказаний в п.4 цієї угоди про розірвання Договору.

26.01.2009 між ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» та ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» було підписано Акт звірки розрахунків, відповідно до якого заборгованість за угодою від 28.10.2008 про розірвання Договору №50 від 05.09.2008 становить 1080000,00 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Контрактова».

Господарський суд Одеської області рішенням від 27.01.2009 у справі №13/178-08-5061 задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" та стягнув з Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" 1080000,00 грн. заборгованості за договором № 50 від 05.09.2008.

21.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (далі також Договір).

За умовами цього договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" відступає Товариству з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" право вимоги за договором від 05.09.2008 №50, укладеним з Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" (Боржник).

Відповідно до п.2 Договору за цим Договором Новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання обов`язків за договором від 05.09.2008 р. № 50, а саме, сплати заборгованості в сумі 1 080 000 грн.

Пунктом 4 Договору встановлено, що сума цього договору складає 702 000,00 грн., яку Новий кредитор сплачує первісному кредитору в день укладення цього договору.

Сторонами Договору (Новим кредитором та Первісним кредитором) підписано також Акт приймання-передачі відступлення прав від 21.09.2015 (який є невід`ємною частиною Договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015), відповідно до якого ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» відступає (передає), а ТОВ «Дартосбуд» набуває (приймає) право вимагати від ДП «Одеський авторемонтний завод» належного виконання обов`язків за Договором №50 від 05.09.2008, саме сплати заборгованості за договором у сумі 1080000,00 грн. Сторони підписанням цього Акту підтверджують досягнуту між ними домовленість (прийнятність для Сторін, відповідно) про те, що відступлені права Первісний кредитор передав Новому кредитору на умовах Договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015.

На виконання умов цього договору платіжним дорученням від 21.09.2015 №256 Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" грошові кошти в сумі 702000,00 грн.

В подальшому, ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2015 у справі №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" здійснено заміну кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд".

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями статей 512 та 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до статті 350 ГК України (у редакції станом на дату укладення оспорюваного договору) банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

В силу приписів ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (п.3 частини 1), у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, аналіз статей 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі статтею 1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг згідно з пунктом 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до статей 2, 512-518 ЦК України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Аналіз частини 1 статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України, частини 5 статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» свідчить про те, що суб`єктний склад договору факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частини 2 статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3 статті 1079 ЦК України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У розумінні п.11 ч.1 ст. 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.

Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Врахувавши викладене, а також правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018, суд зазначає, що характерними ознаками договору факторингу є те, що:

- йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором);

- його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);

- метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

- відступлення права вимоги за таким договором може відбуватися виключно за плату, а його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

- вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Правочин, який не відповідає зазначеним ознакам, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги (цесії).

Предметом спірного договору є відступлення права грошової вимоги до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод", а саме: право стягнення заборгованості за договором № 50 від 05.09.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Контрактова" (первісний кредитор) та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" (боржник), у розмірі 1 080 000,00 грн., а ціна цього договору (вартість права вимоги, яке відступається) встановлена сторонами у розмірі 702 000,00 грн.

Отже, розмір грошової вимоги, яка була відступлена за спірним договором, перевищував ціну її відступлення на 378000,00 грн., а тому укладений між відповідачами у справі спірний договір про відступлення права вимоги від 21.09.2015 за своєю правовою природою є договором факторингу (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги), оскільки за спірним договором відповідач-1 як новий кредитор фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором. При цьому, сама по собі назва спірного договору не змінює його правової природи.

Зазначені висновки зробив також Верховний Суд у постанові від 16.04.2019 у даній справі.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд", як новий кредитор за спірним договором, виступає фактором за договором, яким відповідно до частини 3 статті 1079 ЦК України може бути банк або інша банківська (фінансова) установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

При цьому, згідно з п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 зазначеного Закону юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" не є фінансовою установою, належні та допустимі докази його включення до Державного реєстру фінансових установ в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 2 зазначеного закону він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Тобто цей Закону є спеціальним для застосування у правовідносинах, що виникли між сторонами зокрема внаслідок надання такої фінансової послуги як факторинг та на підставі договору факторингу, яким за своєю правовою природою у цій справі є спірний договір.

Отже, враховуючи положення наведених вище норм чинного законодавства, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 щодо характерних ознак договору факторингу, а також висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у даній справі, суд зазначає, що спірний договір, який за своєю правовою природою є договором факторингу, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки за суб`єктним складом договір суперечить статті 1079 Цивільного кодексу України, пункту 1 частини 1 статті 1, пункту 11 частини 1 статті 4 та частині 1 статті 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", як такий, що укладений відповідачем-1 як фактором, який не включений до Державного реєстру фінансових установ, не є фінансовою установою та не мав право здійснювати факторингові операції.

Щодо наявності у Міністерства оборони України права на звернення до суду із цим позовом суд зазначає, що за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Частиною третьою статті 215 Цивільного ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до наведених норм матеріального права вимога про визнання правочину недійсним може бути пред`явлена особами, визначеними у Цивільному кодексі України та інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме: однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною (не стороною правочину), тобто права або інтереси яких були порушені укладенням спірного правочину.

При цьому, Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до частини другої статті 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання.

Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до положень ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу у спосіб, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Як вже зазначено вище, відповідно до наявного в матеріалах справи Статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" у редакції наказу Міністра оборони України від 04.09.2007 № 508, Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Єдиним засновником і учасником ДП є Міністерство оборони України.

Підприємство створено з метою одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України з ремонту озброєння та військової техніки, замовлень інших контрагентів, юридичних та фізичних осіб України та інших держав з ремонту та виготовлення продукції загально технічного та іншого призначення; виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг для потреб національної економіки; іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству України.

Міністерство оборони України (Міноборони) відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Відповідно до ст. 141 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать єдині майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу.

Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб`єкти.

Статтею 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що об`єктами управління державної власності є, у тому числі майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям, державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до законодавства.

Міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління), відповідно до ст.4 цього Закону належать до суб`єктів управління об`єктами державної власності.

Таким чином, Міністерство оборони України є суб`єктом управління майном, що закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Для встановлення обставин порушення прав позивача шляхом укладення оспорюваного договору необхідно в комплексі оцінити наслідки укладення спірного договору, які настали за результатом відчуження права вимоги на відповідних умовах. Так, ТОВ «Дартосбуд» набув прав кредитора по відношенню до ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на підставі оспорюваного Договору, який укладений із порушенням чинного законодавства.

У справі №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство ДП Міністерство оборони України залучено до участі як орган управління державним (військовим) майном банкрута.

Таким чином, Міністерство оборони України безпосередньо зацікавлене в здійсненні дій, направлених на збереження майна, у тому числі коштів, ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод», а тому вчинення дій, направлених на виявлення та оспорення правочинів, предметом яких є заборгованість ДП, укладених з порушенням законодавства, є належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Відтак, участь у зборах кредиторів тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору, який не відповідає вимогам закону, прямо порушує майнові інтереси позивача.

Включенню до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство підлягають лише дійсні вимоги кредиторів, що відповідають чинному законодавству. Посилання на недійсність правочинів, на підставі яких кредитор здійснив відступлення права вимоги, мають бути предметом розгляду в окремому позовному провадженні. Тільки на підставі такого рішення господарський суд у справі про банкрутство може зробити висновок щодо дійсності (недійсності) відповідного зобов`язання боржника (Аналогічний правовий висновок було зроблено під час розгляду справи №5016/12384/2012 (5/45) Верховним Судом України).

Також, суд враховує висновки, зроблені Касаційним господарським судом у постанові від 18.04.2019 у справі №1-23-32/135-08-4825. Верховним Судом зазначено, що ДП "Одеський автомобільний ремонтний завод" є державним підприємством, засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та входить до сфери управління Міністерства оборони України. Відповідно до частини сьомої статті 96 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у разі якщо боржник є державним підприємством або підприємством, у статутному капіталі якого частка державної власності перевищує 50 відсотків, господарський суд залучає до участі у справі про банкрутство представників органу, уповноваженого управляти державним майном, з повідомленням про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство такого підприємства.

Вирішуючи питання наявності порушених прав та інтересів Міністерства оборони України у спірних відносинах, Верховний Суд зауважує на тому, що Господарський процесуальний кодекс України як у редакції до 15.12.2017, так і у редакції, що діяла після 15.12.2017, визначає, що господарське судочинство здійснюється у межах позовного провадження або у межах провадження у справах про банкрутство, яке має свої особливості, встановлені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено комплекс особливостей провадження у справі про банкрутство, у тому числі й щодо суб`єктного складу відносин, що виникають з приводу відновлення платоспроможності боржника. Однією з особливостей суб`єктного складу є надання статусу учасника у справі про банкрутство органу, уповноваженому управляти майном боржника, що відповідає загальному характеру організаційно-господарських відносин, передбачених частиною шостою статті 3 Господарського кодексу України та збереження цього статусу, протягом всього провадження у справі про банкрутство, з правом подання відповідних позовів.

Верховний Суд наголосив на тому, що статтями 16 Цивільного кодексу України, 20 Господарського кодексу України всім суб`єктам надано гарантію захисту їх законного інтересу, який, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, тлумачиться як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 911/248/16).

У даному випадку у межах справи про банкрутство позивач - Міністерство оборони України - має законний інтерес у збереженні майнового комплексу боржника як особи, щодо якої Міністерство здійснює управлінські майнові функції. При цьому такий інтерес, який може не збігатися за своєю метою з метою, досягнення якої прагне сам боржник у майновій сфері. За таких обставин слід визнати наявність прав за позовом, що належать Міністерству, саме з огляду на особливості провадження у справах про банкрутство державних підприємств.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Щодо клопотання (від 01.08.2019 за вх. №2-3634/19) ТОВ «Дартосбуд» про зупинення розгляду справи до розгляду Касаційним господарським судом справи №916/163/17 з подібними правовідносинами, суд зазначає наступне.

01.09.2020 Верховним Судом було ухвалено постанову у справі №916/163/17. У зв`язку із зазначеним, з урахуванням поновлення провадження у справі Господарським судом Одеської області вже після винесення такої постанови, вирішення питання щодо зупинення провадження до розгляду Касаційним господарським судом вказаної справи є неактуальним. Щодо суті справи №916/163/17 суд вказує, що відносини у даних справах не є подібними. Так, постановою ВС від 01.09.2020 у справі №916/163/17 було встановлено, що оспорюваний у цій справі Договір за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу, адже Відповідач-1 сплатив на користь Відповідача-2 грошові кошти у розмірі вартості відступленого права вимоги до Третьої особи. Тобто право вимоги відступлено Відповідачем-2 "за номінальною вартістю" без отримання Відповідачем-1 винагороди за таке відступлення, що свідчить про відсутність у спірних правовідносинах ознак фінансування Відповідачем-1 Відповідача-2 під відступлення права грошової вимоги.

Отже, висновки Верховного Суду у зазначеній справі не враховуються при винесенні рішення.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

На підставі викладеного та керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 227, 236, 326, 512, 513, 514, 656, 1077, 1078, 1079 ЦК України, ст.ст. 3, 20, 141, 148, 350 ГК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1, 2, 4, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 1, 3, 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231", ст.ст. 4, 53, 73, 74, 75, 77, 79, 86, 91, 98, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТОСБУД» (65059, м. Одеса, проспект Адміральський, буд. 33а; ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "КОНТРАКТОВА" (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 23; ) про визнання недійсним договору задовольнити.

2. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. б/н, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" (65059, м. Одеса, проспект Адміральський, буд. 33а; ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 23; ).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 15.03.2021р. Повний текст рішення складений та підписаний 25 березня 2021 р.

Суддя Р.В. Волков