ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2021 р. Справа№ 910/1346/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Тищенко А.І.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 10.03.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19 за скаргою Національного антикорупційного бюро України на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича (суддя Ягічева Н.І., повний текст ухвали складено та підписано 24.12.2020)

за позовом Служби безпеки України

до Національного антикорупційного бюро України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

про спростування недостовірної інформації

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 року у справі № 910/1346/19 позов задоволено частково; визнано недостовірною поширену директором Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 інформацію про Службу безпеки України "...одна із цих операцій стосувалася фіксації "кришування" грального бізнесу і до цього грального бізнесу також були причетні керівники, окремі керівники Служби безпеки України... "; зобов`язано Національне антикорупційне бюро України спростувати вказану недостовірну інформацію про Службу безпеки України у спосіб найбільш подібний до способу її поширення - шляхом повідомлення директором Національного антикорупційного бюро України на офіційному публічному заході (зокрема, брифінгу) про недостовірність поширеної інформації, із запрошенням представників ЗМІ; зобов`язано Національне антикорупційне бюро України в письмовому вигляді повідомити Комітет Верховної Ради України з питань запобігання і протидії корупції та членів цього Комітету - народних депутатів України, які були присутні на його засіданні 03.10.2018, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 про недостовірність вказаної інформації про Службу безпеки України, поширеної директором Національного антикорупційного бюро України; в іншій частині позову відмовлено.

27.07.2020 видано накази на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 у справі №910/1346/19.

05.11.2020 до відділу діловодства суду від Національного антикорупційного бюро України надійшла скарга б/н, б/д на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича, у якій скаржник просить визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. про відкриття виконавчого провадження № 63385702 на підставі наказу Господарського суду міста від 27.07.2020 № 910/1346/19.

Подана скарга обґрунтована тим, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження після спливу строку для пред`явлення виконавчого документа, у той час як належними діями було повернення пред`явленого наказу стягувачу без прийняття до виконання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19 скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про відкриття виконавчого провадження №63385702 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2020 №910/1346/19.

Суд, задовольняючи скаргу Національного антикорупційного бюро України, дійшов висновку, що оскільки рішення у справі №910/1346/19 набрало законної сили 30.06.2020, та стягувачем за ним є державний орган - Служба безпеки України, то строк пред`явлення наказу на його виконання становив по 31.09.2020 включно, тобто за приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» три місяці, а не три роки, як вказано судом у наказі.

Натомість, постанова про відкриття виконавчого провадження №63385702 за наказом Господарського суду міста Києва від 27.07.2020, підписана головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем, датована 22.10.2020, тобто з пропущенням встановленого законом строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що прийнята Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанова про відкриття виконавчого провадження №63385702 є неправомірною, а скарга Національного антикорупційного бюро України на рішення державного виконавця є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції від 17.12.2020, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені скарги Національного антикорупційного бюро України в повному обсязі.

Апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України мотивована тим, що Господарським судом міста Києва не досліджено та не з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а державний виконавець діяв у межах та у спосіб передбачений ЗУ «Про виконавче провадження».

Скаржник наполягає, що оскільки в наказі суду вказано строк для пред`явлення наказу до виконання до 30.06.2023, то у виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

26.01.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Тищенко А. І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 17.02.2021 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 поновлено Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19.

Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.03.2021.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

09.03.2021 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Національного антикорупційного бюро України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому наведено заперечення щодо доводів апеляційної скарги, яку заявник просить залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Зокрема, Національне антикорупційне бюро України вважає, що накази Господарського суду міста Києва від 27.07.2020 у справі №910/1346/19 про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 були пред`явлені Службою безпеки України до виконання лише 22.10.2020, тобто після спливу строку, визначеного приписами Закону України «Про виконавче провадження».

НАБУ наголошує, що в силу вимог п. 2 ч.4 ст. 4 згаданого Закону державні виконавці повинні були повернути накази Господарського суду міста Києва від 27.07.2020 стягувачу.

10.03.2021 в судове засідання з`явилися представники відповідача та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; надали свої пояснення у справі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представників сторін які не з`явились в судове засідання.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як зазначалось вище, Національне антикорупційне бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва зі скаргою на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича, у якій скаржник просить визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про відкриття виконавчого провадження № 63385702 на підставі наказу Господарського суду міста від 27.07.2020 у справі № 910/1346/19.

Подана скарга обґрунтована тим, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження після спливу строку для пред`явлення виконавчого документа, в той час коли належними діями було повернення пред`явленого наказу стягувачу без прийняття до виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавців.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з вимогами ст. 4 Закону у виконавчому документі, зокрема, зазначається строк пред`явлення рішення до виконання (пункт 7 частини 1).

Відповідно до частин 1-3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

При цьому, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Так, за приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Отже із наведених положень законодавства не вбачається, що строки пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів встановлюються судом, та вбачається, що такі строки встановлено законом (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 по справі № 907/134/17).

Судом встановлено, що рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1346/19 прийнято 25.02.2020 року, набрало законної сили 30.06.2020, а 27.07.2020 видано накази на його примусове виконання.

Зі змісту наказу від 27.07.2020 вбачається, що стягувачем є Служба безпеки України, боржником - Національне антикорупційне бюро України, а наказ дійсний для пред`явлення до виконання до 30.06.2023.

Національним антикорупційним бюро України оскаржується постанова про відкриття виконавчого провадження №63385702 від 22.10.2020 за наказом Господарського суду міста Києва від 27.07.2020, підписана головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців, слід вказати, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-XII від 25.03.1992 Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Відповідно до п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Офіс Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки рішення у справі №910/1346/19 набрало законної сили 30.06.2020, та стягувачем за ним є державний орган - Служба безпеки України, то строк пред`явлення наказу на його виконання становив по 31.09.2020 включно.

Натомість, постанова про відкриття виконавчого провадження №63385702 за наказом Господарського суду міста Києва від 27.07.2020, підписана головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем, датована 22.10.2020, тобто з пропущенням встановленого законом строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Дослідивши наведені обставини та нормативно - правові акти, що регулюють дані правовідносини, щодо апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Так, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зазначає, що державний виконавець діяв у межах та у спосіб передбачений ЗУ «Про виконавче провадження».

Скаржник наполягає, що оскільки в наказі суду вказано строк для пред`явлення наказу до виконання до 30.06.2023, то у виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Як було зазначено вище, 27.07.2020 було видано накази на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 у справі №910/1346/19, а постановою №63385702 від 22.10.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем було відкрито виконавче провадження за наказом Господарського суду міста Києва від 27.07.2020.

Судом наголошується, що як вбачається з матеріалів справи, СБУ саме за встановленою законодавством підвідомчістю виконавчих проваджень звернулось лише 09.10.2020 із заявою про відкриття виконавчого провадження, яке відповідно оскаржуваною постановою про відкриття виконавчого провадження №63385702 від 22.10.2020 було відкрито, що в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» вчинено з пропущенням встановленого законом строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання та є підставою для повернення стягувачу виконавчого документу без прийняття до виконання.

Доводи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що державний виконавець діяв у межах та у спосіб передбачений ЗУ «Про виконавче провадження», спростовуються тим, що при винесенні оскаржуваної постанови державним виконавцем не застосовано приписи п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та відкрито виконавче провадження за виконавчим документом, за яким пропущено встановлений законом строк пред`явлення його до виконання.

З твердженням апелянта про те, що у виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання - колегія суддів не вбачає за можливе погодитись, оскільки з імперативних приписів ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що строки пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів встановлюються законом, а не судом, що було враховано судом першої інстанції та спростовано з посиланням на правовий висновок Верховного Суду.

Відтак, судова колегія вважає, що судом при прийнятті оскаржуваної ухвали було всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийнята Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанова про відкриття виконавчого провадження №63385702 є неправомірною, а скарга Національного антикорупційного бюро України на рішення державного виконавця є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що апелянтом в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналізуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення скарги Національного антикорупційного бюро України на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича та визнання неправомірною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про відкриття виконавчого провадження №63385702 на підставі наказу Господарського суду м. Києва від 27.07.2020 № 910/1346/20.

Дослідивши обставини справи, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 у справі №910/1346/19 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/1346/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.03.2021.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

А.І. Тищенко