ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"15" березня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3624/20
Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

При секретарі судового засідання: Свічкар В.В.,

розглядаючи справу №916/3624/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Лінкевич Ірини Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

до відповідача: Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (вулиця Терешкової, будинок 11, місто Одеса, 65078, );

про стягнення 10 751,89 грн.

Представники сторін:

Від позивача не з`явився;

Від відповідача Петрушко І.С.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Лінкевич Ірина Вікторівна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення 81980,85 грн., з яких 38781,00 грн. заборгованості, 3439,29 грн. відсотків річних, 32447,96 грн. пені, 7312,60 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки товару №60 від 31.01.2014р. (далі Договір).

Ухвалою від 21.12.2020р. позовну заяву залишено без руху. Встановлено Фізичній особі-підприємцю Лінкевич Ірині Вікторівні строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви (за вх. №3749/20 від 17.12.2020р.) протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали шляхом надання до суду: відомостей про місцезнаходження відповідача відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; належних доказів направлення відповідачеві копії позовної заяви та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення. Цією ж ухвалою запропоновано позивачеві надати належним чином засвідчений переклад договору поставки товарів №60 від 31.01.2014р. на українську мову.

11.01.2021р. до суду надійшла заява (вх.№386/21), якою недоліки, визначені в ухвалі суду від 21.12.2020р., було усунуто. Разом з тим, до зазначеної заяви додано нотаріально засвідчений переклад Договору поставки №60 від 31.01.2014р.

Ухвалою від 14.01.2021р. позовну заяву (вх.№3749/20 від 17.12.2020р.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3624/20; справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (без виклику) сторін; засідання призначено на 10.02.2021р.

25.01.2021р. судом отримано заяву позивача (вх. №2049/21) про зменшення розміру позовних вимог. Позивачем заявлено, що відповідач сплатив частину основної заборгованості у розмірі 18 791,00 грн. Додано докази часткової сплати заборгованості, а саме, платіжне доручення №10407 від 28.12.2020р.

Цією ж заявою позивач вказав, що відмовляється від стягнення з відповідача пені у розмірі 32 447,96 грн., однак залишив вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відтак, просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача: борг у розмірі 19 990, 00 грн., суму інфляційних збитків у розмірі 7 312,60 грн., 3% річних у розмірі 3 439,29 грн. Одночасно просив стягнути судовий збір у розмірі 2102,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. та поштові витрати у розмірі 150,00 грн.

29.01.2021р. судом отримано відзив на позовну заяву (вх. №2608/21).

10.02.2021р. до суду надійшла відповідь на відзив (вх. №3730/21).

10.02.2021р. представником позивача надано до суду заяву (вх. №3733/21) про долучення до матеріалів справи документів, а саме виправленого перекладу тексту Договору №60 від 31.01.2014р. В заяві позивач уточнив, що перекладач, здійснюючи переклад, пропустив і не переклав п. 3.2., а п. 3.3. зробив п. 3.2. Таким чином, позивачем надано додатковий нотаріально засвідчений переклад Договору на українську мову.

10.02.2021р. розгляд справи відкладено на 01.03.2021р.

19.02.2021р. до суду надійшли заперечення відповідача (вх. №4836/21) на відповідь на відзив.

26.02.2021р. на електронну пошту суду надійшли пояснення представника позивача (вх. №5508/21) щодо заперечень позивача (отримані також поштою 01.03.2021р.).

26.02.2021р. судом отримано клопотання позивача (вх. №5545/21) про розгляд справи без участі представника.

01.03.2021р. розгляд справи відкладено на 15.03.2021р.

09.03.2021р. на електронну пошту суду надійшло клопотання позивача (вх. №6348/21) про розгляд справи без участі представника.

15.03.2021р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Сторони доводили свою позицію наступними аргументами.

У позовній заяві позивач вказав, що між Фізичною особою-підприємцем Лінкевич Іриною Вікторівною (позивач, постачальник) та Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (відповідач, покупець) був укладений Договір №60 від 31 січня 2014р.

Зазначив, що за період дії Договору позивачем здійснено 10 поставок шкіртовару на загальну суму 552 155,35 грн. Сплачено відповідачем 513 374,35 грн. Додав, що аналіз розрахунків свідчить, що відповідач не розрахувався за останню поставку товару відповідно до накладної №7 від 27.12.2017р. на суму 38 781,00 грн.

Вказав, що згідно п. 1.1. Договору сторони дійшли згоди про те, що постачальник згідно замовлень покупця в строки, обумовлені Договором, зобов`язується передати у власність покупця товари, а саме: шкіртовари в асортименті (далі Товар), а покупець зобов`язується прийняти Товар та своєчасно його оплатити на умовах цього Договору.

До позовної заяви додав розрахунок ціни позову (а.с. 8-9), відповідно до якого просив стягнути з відповідача 81980,85 грн., з яких 38781,00 грн. заборгованості, 3439,29 грн. відсотків річних, 32447,96 грн. пені, 7312,60 грн. інфляційних втрат.

В заяві про зменшення позовних вимог позивач, враховуючи матеріальне становище відповідача, відмовився від стягнення пені, а також заявив, що відповідачем частково сплачено заборгованість у розмірі 18 791,00 грн. Залишив вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відтак, просив стягнути з відповідача: борг у розмірі 19 990, 00 грн., суму інфляційних збитків у розмірі 7 312,60 грн., 3% річних у розмірі 3 439,29 грн. Одночасно просив стягнути судовий збір у розмірі 2102,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. та поштові витрати у розмірі 150,00 грн.

Надав розрахунок ціни позову (а.с. 101-102) з урахуванням зменшення позовних вимог.

У відзиві (вх. №2608/21 від 29.01.2021р.) відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви та надав докази повного погашення суми основної заборгованості, що підтвердив платіжними дорученнями №10407 від 28.12.2020р. на суму 18 791,00 грн. та №10550 від 25.01.2021р. на суму 19 990,00 грн.

Відповідач не заперечував щодо факту укладення між позивачем та відповідачем Договору поставки товару №60 від 31.01.2014р., проте, звертав увагу суду на те, що у Договорі відсутній порядок та строки оплати товару.

Заперечував стосовно вимоги позивача про стягнення пені. Вказав, що її розмір є необґрунтованим та помилковим. Посилаючись на практику вищих судів, зазначив, що пеня повинна нараховуватись протягом шести місяців від дати виникнення основного зобов`язання.

Просив суд застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені.

Одночасно заперечував щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що вказані суми є надмірно великими для відповідача та стануть для нього непомірним тягарем.

Надавав свою позицію відносно стягнення судових витрат, зазначаючи, що не повинен їх відшкодовувати. Вказав, що позивачем надано неналежні докази на підтвердження понесених судових витрат, а саме, що вказані документи не містять належного посилання щодо предмета спору, не надано актів приймання-передачі наданих послуг правової допомоги

У відповіді на відзив (вх. №3730/21 від 10.02.2021р.) позивач підтвердив повну оплату відповідачем основної заборгованості у розмірі 38 781,00 грн. Вказав, що відповідач має сплатити позивачу суму інфляційних збитків у розмірі 7 312,60 грн., 3% річних у розмірі 3 439,29 грн., а також судові витрати.

Зазначив, що порушення відповідачем умов договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених статтею 625 ЦКУ платежів, а наявність фінансових проблем у щодо сплати за отриманий товар за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє позивача права на отримання компенсації за користування грошовими коштами.

Посилаючись на ст. 253 ЦК України, навів контраргументи щодо позиції відповідача відносно того, що строк оплати по Договору не встановлений. Зазначив, що відповідачеві 27.12.2017р. було поставлено Товар. Відтак, обов`язок його сплати виник 28.12.2017р.

Одночасно навів сумніви щодо доводів відповідача відносно того, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат стане для нього непомірним тягарем. Відзначив, що відповідач не надав суду жодного доказу про свій фінансовий стан.

Висловив аргументи щодо спростування доводів відповідача стосовно того, що він не зобов`язаний відшкодовувати судові витрати. Наголосив на тому, що розмір гонорару адвоката є фіксованим, а також на тому, що позивачем сплачено на рахунок адвоката 3500,00 грн. за правову допомогу.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач ще раз звернув увагу суду на те, що належні до сплати штрафні санкції є надмірно великими та стануть для нього непомірним тягарем. Підкреслив, що звертався до позивача з пропозицією сплатити борг добровільно та поетапно, а на час розгляду справи повністю сплатив основний борг.

Вказав, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат разом складають 18681,00 грн., що становить майже 50% суми основної заборгованості. З урахуванням принципу співмірності та розумності, а також тяжкого фінансового становища, просив зменшити або скасувати ці вимоги.

Висловив прохання щодо зменшення суми витрат на правову допомогу до 330,00 грн. або ж просив скасувати їх повністю.

У поясненнях (вх. №5508/21 від 26.02.2021р.) представник позивача навів контраргументи, викладені відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив та ще раз просив суд задовольнити позовні вимоги.

Зазначив, що відповідач наводить доводи, які не відповідають дійсності. Так, відповідач вказав, що 3% річних, інфляційні втрати та судові витрати разом складають 18681,00 грн., що становить майже 50% суми основної заборгованості. Однак, насправді вказані вимоги у сукупності складають 16353,89 грн. Зазначив, що відповідач своїми доводами вводить суд в оману.

Щодо витрат на правову допомогу представник позивача зазначив, що домовився з позивачем про фіксований розмір гонорару для уникнення його надмірності. Вказав, що реальна сума витрат на правничу допомогу має бути значно більшою.

Дослідивши матеріали господарської справи, проаналізувавши доводи сторін, суд встановив наступне.

Між Фізичною особою-підприємцем Лінкевич Іриною Вікторівною (позивач, постачальник) та Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (відповідач, покупець) був укладений Договір №60 від 31 січня 2014р.

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується за заявками (замовленнями) покупця в терміни, які обумовлені Договором, поставляти та передавати у власність покупця товари: шкіртовари (юхта, хром, шкірподкладку, воріт та ін.) (далі - Товар), а покупець зобов`язується приймати цей Товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього Договору

Пунктами 3.1., 3.2. Договору встановлено, що покупець оплачує постачальнику кожну партію Товару, за ціною, вказаною в накладній. Оплата здійснюється після отримання Товару, шляхом перерахування коштів покупцем на рахунок постачальника.

Згідно з п. 5.2.2. Договору покупець зобов`язується у порядку, передбаченому Договором, оплачувати вартість Товару

У відповідності з п. 5.3. Договору кожна зі сторін зобов`язана вжити усіх залежних від неї заходів, необхідних для належного виконання нею своїх зобов`язань за цим Договором, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Договором, чинним законодавством України.

27.12.2017р. позивачем виставлено рахунок №7 (а.с. 12) відповідачу, згідно з яким останній має сплатити 38781,00 грн. за Товар (найменування: «шкіра хромова ортопедична чорна лицьова 1, 1-1, 4т 2гот»).

27.12.2017р. позивач та відповідач підписали накладну №7 (зворотна сторона а.с. 12), згідно якої відповідачу поставлено Товар (найменування: «шкіра хромова ортопедична чорна лицьова 1, 1-1, 4т 2гот») на суму 38781,00 грн.

Згідно акту звірки взаєморозрахунків (а. с. 13) станом на 01.06.2020р. у відповідача була наявна заборгованість перед позивачем у сумі 38781,00 грн.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 46 передбачено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Судом враховано, що після надходження заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог на розгляді суду залишились вимоги про стягнення з відповідача боргу у розмірі 19 990, 00 грн., суми інфляційних збитків у розмірі 7 312,60 грн., 3% річних у розмірі 3 439,29 грн. Одночасно залишилась вимога щодо стягнення судових витрат, а саме: судового збору у розмірі 2102,00 грн., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. та поштових витрат у розмірі 150,00 грн.

Матеріали справи містять докази погашення суми основної заборгованості відповідача перед позивачем, що підтверджено платіжними дорученнями №10407 від 28.12.2020р. на суму 18 791,00 грн. (а.с. 122) та №10550 від 25.01.2021р. на суму 19 990,00 грн. (а.с. 123).

З огляду на зазначене, ухвалою від 12.03.2021р. суд закрив провадження у справі №916/3624/20 в частині стягнення 19 990,00 грн.

Щодо 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пункт 1 ст.202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст.193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Так, суд згоден з доводами позивача про те, що прострочення оплати Товару почалось з 28.12.2017р., наступного дня після поставки.

У відповідності до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд не приймає до уваги доводів відповідача щодо того, що сума 3% річних та інфляційних втрат є надмірно великою для відповідача та стане для нього непомірним тягарем. Матеріали справи не містять доказів тяжкого фінансового стану відповідача.

Окрім того, Постановою Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021р. по справі №520/17342/18 наведено висновки про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Судом перевірено розрахунок відсотків річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 3439,29 грн., а також інфляційних втрат у розмірі 7312,60 грн. за заявлений період з 28.12.2018р. по 10.12.2020р., та встановлено правильність розрахунку, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Щодо судових витрат.

Позивач просив стягнути з відповідача наступні судові витрати: судовий збір у розмірі 2102,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. та поштові витрати у розмірі 150,00 грн.

Відповідач висловив прохання щодо зменшення суми витрат на правову допомогу до 330,00 грн. або ж просив скасувати їх повністю.

Положеннями ч.ч.4-6 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Верховного Суду, викладена у Постанові від 15.04.2020р. по справі № 199/3939/18-ц).

Пунктом 1.3. Договору №10/11/20 від 10.11.2020р. позивач та його представник домовились, що адвокат зобов`язується за дорученням Клієнта на умовах та в порядку, передбаченому Договором надати правничу допомогу Клієнту, як його представник за ст.ст. 46, 48 ГПК в Господарському суді Одеської області по справі за позовом ФОП Лінкевич Ірини Вікторівни до Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ЄДРПОУ 0187720) про стягнення коштів, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар в розмірі 3500 грн. за надані послуги, а також у випадку необхідності, компенсувати фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору у т. ч. вартість квитків в потягу Київ-Одеса-Київ, для проживання в готелі Одеси, поштові витрати та добові в розмірі 0,2 мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день.

Позивачем надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (а.с. 29).

Платіжним дорученням №247 від 02.12.2020р. (а.с. 28) ФОП Лінкевич І.В. перерахувала на рахунок адвоката Степанова С.Є. 3500,00 грн. з призначенням «За надання правничої допомоги відп. дог. №10/11/20 від 10.11.2020р.».

Відповідач, не погодившись з розміром витрат на правову допомогу, зазначив, що позивачем не надано доказів, які підтверджують розумність витрат на правову допомогу із урахуванням складності справи та відсутності новизни правових питань, а також не приєднано розрахунок із посиланням на проміжок часу, який міг би витратити на підготовку поданих позивачем матеріалів інший кваліфікований фахівець, а також статистику про ціни на ринку адвокатських послуг у регіоні, де представником позивача здійснюється діяльність.

Суд, розглянувши доводи відповідача, які він висловив у відповіді на відзив, зазначає наступне.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідач не надав.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн..

Крім того, матеріали справи містять докази, які свідчать про обґрунтованість вимог щодо стягнення 150,00 грн. поштових витрат з відповідача (а.с. 6, 48, 67, 99, 151, 196, 201, 212).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності з ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Відповідачем первинно було сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн. за подання позовної заяви майнового характеру про стягнення 81 980,85 грн. Суд враховує, що позивач відмовився від стягнення пені у розмірі 32 447,96 грн., а також те, що ухвалою від 12.03.2021р. провадження у справі закрито в частині стягнення 19 990,00 грн. На розгляді суду залишилась вимога про стягнення 10 751,89 грн.

Відтак, з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 275,36 грн.:

1) 10751,89 х 100 / 81980,85 = 13,1%;

2) 2102 х 13,1% = 275,36.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 626, 712 ЦК України, ст.ст. 175, 193, 230, 343 ГК України, ст.ст. 46, 73, 74, 75, 77, 86, 91, 126 129, 232, 233, 236, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Лінкевич Ірини Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (вулиця Терешкової, будинок 11, місто Одеса, 65078, ) задовольнити.

2. Стягнути з Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (вулиця Терешкової, будинок 11, місто Одеса, 65078, ) на користь Фізичної особи-підприємця Лінкевич Ірини Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 7312,60 грн. інфляційних втрат, 3439,29 грн. 3% річних, 275,36 грн. витрат зі сплати судового збору, 3500,00 витрат на правову допомогу, 150,00 грн. поштових витрат.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 15.03.2021р. Повний текст рішення складений та підписаний 19 березня 2021 р.

Суддя Р.В. Волков