ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.03.2021 Справа № 905/2167/20

Господарський суд Донецької області у складі:

Судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання Корецькій А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; )

до Комунального підприємства «Тепломережа» Вугледарської міської ради (85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця 13 Десантників, будинок 53; )

про стягнення заборгованості у розмірі 5 325 882,58 гривень, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Комунального підприємства «Тепломережа» Вугледарської міської ради про стягнення заборгованості у розмірі 5 325 882,58 гривень, з яких, 4 881 242,90 гривень основний борг; 208 387,25 гривень інфляційні втрати; 236 252,43 гривень 3% річних.

Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем укладено Договір №3585/18-БО-6 від 09.10.2018 купівлі-продажу природного газу, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити відповідачу природний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, а відповідач мав оплатити газ на умовах цього договору. Як стверджує позивач, відповідач оплату здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання та зумовив звернення позивача до суду для захисту свого порушеного права.

Ухвалою суду від 28.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/2167/20, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.01.2021, встановлено строк сторонам для подання заяв по суті справи, доказів. Крім того, позивачу встановлено строк для надання суду поясненнь щодо встановлених розбіжностей загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню.

На адресу суду 11.01.2021 від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначив, що у тексті позовної заяви наявні розбіжності загальної суми заборгованості внаслідок описок у сумах інфляційних втрат та 3% річних, просив суд вважати вірним загальну суму заборгованості у розмірі 5 325 882,58 гривень.

Від відповідача 18.01.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній підтвердив, що між сторонами були договірні відносини та не заперечував наявності заборгованості, однак, просив суд позовну заяву залишити без задоволення з огляду на те, що позивачем у порушення вимог п.9.1 спірного договору та п.6 ч.3 ст. 162 ГПК України недотримано досудового порядку врегулювання спору. Крім того, відповідач є єдиною теплопостачальною організацією міста Вугледар, на яку покладено обов`язок безперебійно постачати теплову енергію споживачам протягом опалювального сезону, а у зв`язку з низькою платоспроможністю значної кількості споживачів теплової енергії, особливо фізичних осіб, відсутністю коштів, підприємство буде позбавлене можливості своєчасно ліквідувати аварійні ситуації, проводити поточні ремонти теплових мереж та технічне обслуговування обладнання котелень і теплових пунктів, своєчасно та якісно надавати комунальні послуги споживачам міста Вугледар. Підприємство відповідача є збитковим та перебуває в тяжкому фінансовому становищі, з метою реструктуризацій заборгованостей відповідача, для забезпечення сталого функціонування теплопостачальних підприємств відповідач сподівається на вжиття комплексу законодавчих ініціатив. Представник відповідача у наданому відзиві на позовну заяву зазначив про те, що з метою реалізації Закону України №1730-VІІІ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», 16.06.2017 комунальне підприємство «Тепломережа» Вугледарської міської ради внесено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (наказ Мінрегіону від 16.06.2017 № 152, № особового запису в реєстрі 32).

Ухвалою суду від 19.01.2021 відкладено підготовче засідання на 25.02.2021, продовжено строк учасникам справи для надання заяв по суті спору, доказів, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що представник позивача у підготовчому засіданні 25.02.2021 вказав, що не має наміру подавати відповідь на відзив, зважаючи на те, що всі питання, передбачені ст. 182 ГПК України вирішено, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.03.2021, про що 25.02.2021 постановлено відповідну ухвалу.

У судове засідання 17.03.2021 сторони не з`явились, своїх повноважних представників не направили, про дату, час та місце проведення засідання повідомлені завчасно та належним чином.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

09.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Комунальним підприємством «Тепломережа» Вугледарської міської ради (споживач) підписано договір №3585/18-БО-6 (далі договір) постачання природного газу.

Сторонами до вказаного договору також були підписані додаткові угоди №1 від 26.10.2018, №2 від 29.10.2018, №3 від 06.11.2018, №4 від 30.11.2018, №5 від 20.03.2019, №6 від 20.03.2019, №7 від 29.03.2019, №8 від 15.04.2019.

За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на час звернення позивача до суду останній змінив найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Відповідно до п.1.1 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

За умовами п.2.1 укладеного сторонами договору (в редакції додаткових угод №6 від 20.03.2019, №8 від 15.04.2019) постачальник передає споживачу в період з 01.10.2018 по 30.04.2019 (включно) замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 676,118 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях: жовтень 2018 15,786 тис. куб. м, листопад 2018 134,838 тис. куб. м, грудень 2018 145,960 тис. куб. м, січень 2019 165,307 тис. куб. м, лютий 2019 99,027 тис. куб. м, березень 2019 93,0 тис. куб. м, квітень 2019 10,603 тис. куб. м.

Згідно з п.3.1 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) постачальник передає споживачеві природний газ у його загальному потоці у разі передачі:

- природного газу власного видобутку у пунктах приймання-передачі природного газу від газодобувних підприємств та/або з підземних сховищ до газотранспортної системи;

- імпортованого природного газу - у пунктах приймання-передачі природного газу на газовимірювальних станціях, які перебувають на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі природного газу з підземних сховищ до газотранспортної системи.

Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Пунктом 3.11 Договору (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) встанволено, що споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повенвиконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.

Відповідно до п.п. 4.1 4.3 договору ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється Положенням. У разі зміни ціни на газ відповідно до умов чинного законодавства, вона є обов`язковою для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін. Ціна за 1000 куб.м газу становить 6 235,51 гривень, крім того, податок на додану вартість 20%. Усього разом з податком на додану вартість 7 482,61 гривень. Загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу.

Згідно п. 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в постачання природного до 30.04.2019 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір та укладені в його межах додаткові угоди підписані та скріплені печатками обох сторін без зауважень та заперечень.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст. 655-697, 712 Цивільного кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 ГК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами частини першої статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередньої оплати), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк на встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою наведеної статті визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Господарським судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором постачання природного газу №3585/18-БО-6 від 09.10.2018 виконав належним чином, а саме поставив відповідачу природний газ на загальну суму 4 981 242,90 гривень, що підтверджується підписаними актами приймання-передачі за жовтень 2018 року - квітень 2019 року, а відповідач порушив умови договору та не здійснив своєчасну оплату вартості отриманого природного газу, допустивши порушення строків розрахунків, що й зумовило звернення позивача до господарського суду з цим позовом.

Крім того, у матеріалах справи міститься виписка станом на 22.11.2018 з особового рахунку на суму 100 000,00 гривень, що підтверджує часткову оплату за природний газ за договором від 09.10.2018 №3585/18-БО-6. Вказані обставини враховані позивачем у розрахунку позовних вимог.

Отже, заборгованість відповідача за використаний природний газ становить 4 881 242,90 гривень, що не заперечується останнім.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 4 881 242,90 гривень є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати поставленого природного газу, позивач звернувся до господарського суду та просить стягнути з відповідача 236 252,43 гривень 3% річних та 208 387,25 гривень інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Позивачем нараховані 3% річних за зобов`язаннями жовтня 2018 року за період з 27.11.2018 по 30.09.2020, за зобов`язаннями листопада 2018 року за період з 27.12.2018 по 30.09.2020, за зобов`язаннями грудня 2018 року за період з 26.01.2019 по 30.09.2020, за зобов`язаннями січня 2019 року за період з 26.02.2019 по 30.09.2020, за зобов`язаннями лютого 2019 року за період з 26.03.2019 по 30.09.2020, за зобов`язаннями березня 2019 року за період з 26.04.2019 по 30.09.2020, за зобов`язаннями квітня 2019 року за період з 28.05.2019 по 30.09.2020.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних, судом встановлено що він є арифметично не вірним в частині визначення загальної суми 3% річних. Так, за здійсненим судом перерахунком загальний розмір 3% річних становить 236 252,44 гривень.

Відповідно до ч.2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі 236 252,43 гривень.

Стосовно нарахованих позивачем інфляційних втрат про прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого газу у період жовтня 2018 року квітень 2019 року суд зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період необхідно здійснювати позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

Питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання також було предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19, за наслідками розгляду якого об`єднана палата в постанові від 26.06.2020 виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат за зобов`язаннями, які виникли у період жовтень 2018 року квітень 2019 року, з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19 від 26.06.2020, судом встановлено відповідність розрахунку позивача фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 208 287,25 гривень є обгрунтованими.

Суд не приймає заперечення відповідача щодо недодержання відповідачем порядку врегулювання спору шляхом переговорів передбачений п.9.1 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) з огляду на наступне.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 справа №1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ч.1 ст.19 Господарського процесуального кодексу України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно з законом. Господарським процесуальним кодексом України не передбачено обов`язкове направлення претензії, що безумовно повинно передувати переданню спору на розгляд господарського суду. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі №15-рп/2002 право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, оскільки досудове врегулювання між сторонами не передбачене законами України, надсилання позивачем відповідачу претензій є виключно правом, не обов`язком, а тому недотримання позивачем порядку врегулювання спору шляхом переговорів передбаченого п. 9.1 договору не позбавляє позивача його права на звернення до суду та не звільняє відповідача від обов`язку з виконання власних зобов`язань за договором.

При вирішенні питання про задоволення позовних вимог, судом не береться до уваги твердження відповідача про збитковість та скрутне матеріальне становище підприємства, сподівання на вжиття комплексу законодавчих ініціатив, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних підприємств, адже зазначені обставини не звільняють відповідача від обов`язку виконання зобов`язання.

Посилання відповідача на ст. 233 ГК України, якою передбачено право суду зменшити розмір санкцій, не є доречним, оскільки, по-перше, позивачем не заявлено відповідного клопотання, а по друге, штрафні санкції не є предметом спору у даній справі. Нараховані позивачем на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування відповідачем утримуваних ним грошових коштів, належних кредиторові. Відповідно, помилковим є твердження відповідача про те, що згідно ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних фактично є пенею.

Враховуючи вищевикладені висновки суду про обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 130, 185, 191, 231, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ) до Комунального підприємства «Тепломережа» Вугледарської міської ради (85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця 13 Десантників, будинок 53; ) про стягнення заборгованості у розмірі 5 325 882,58 гривень, з яких, основний борг у розмірі 4 881 242,90 гривень, 3% річних у розмірі 236 252,43 гривень, інфляційні втрати у розмірі 208 387,25 гривень задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Тепломережа» Вугледарської міської ради (85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця 13 Десантників, будинок 53; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ) основний борг у розмірі 4 881 242,90 гривень, 3% річних у розмірі 236 252,43 гривень, інфляційні втрати у розмірі 208 387,25 гривень, а також 79 888,25 гривень судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно зі ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 17.03.2021 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 19.03.2021.

Позивач: Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; )

Відповідач: Комунальне підприємство «Тепломережа» Вугледарської міської ради (85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця 13 Десантників, будинок 53; )

Суддя С.М. Фурсова