ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2021 р. Справа№ 910/13083/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Тищенко А.І.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 10.03.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.10.2020 (повний текст складено 02.11.2020)

у справі №910/13083/19 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Арбітражного керуючого Олексенко Надія Вікторівна

до Міністерства юстиції України

третя особа на стороні відповідача Державна казначейська служба України

про відшкодування 447 383,87 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Арбітражний керуючий Олексенко Надія Вікторівна (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, скаржник) про відшкодування шкоди завданої протиправними діями відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням матеріальної шкоди позивачу, оскільки остання була позбавлена права на зайняття діяльністю арбітражного керуючого та отримання відповідної матеріальної винагороди, в зв`язку із рішенням відповідача яке оформлено Наказом від 26.07.2018 №2473/5.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 задоволено позовні вимоги.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь арбітражного керуючого Олексенко Надії Вікторівни в рахунок відшкодування шкоди 449 020,24 грн., яка завдана Міністерством юстиції України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Також скаржник звернувся з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення надійшов на адресу Міністерства юстиції України 13.11.2020, що підтверджується ідентифікатором поштового відправлення №130.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, встановлення причинно-наслідкового зв`язку між наказом Міністерства юстиції України та нездійсненням позивачем професійної діяльності арбітражного керуючого є помилковим.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Шаптали Є.Ю., Тищенко А.І.

17.12.2020 по 31.12.2020 суддя Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному, а з 04.01.2021 по 06.01.2021 у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 задоволено клопотання Міністерства юстиції України про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19. Відновлено Міністерству юстиції України строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19. Призначено справу до розгляду на 10.03.2021.

05.02.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 без змін.

В судовому засіданні 10.03.2021 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив рішення Господарського суду від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 10.03.2021 позивач заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з`явилася. Про поважність неявки в судове засідання не повідомила.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності третьої особи та її повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 10.03.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, позивач здійснює незалежну професійну діяльність як арбітражний керуючий на підставі Свідоцтва № 765 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013. Як арбітражний керуючий внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих.

Відповідно до приписів ст. 106 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", та Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 03.07.2013 за № 1113/23645, відповідач доручив здійснити позапланову невиїзну перевірку дотримання законодавства арбітражним керуючим під час виконання повноважень ліквідатора ТОВ "Марількомфрукт". За результатами перевірки 04.06.2018 посадові особи органу перевірки склали відповідний акт перевірки та звернулись до Міністерства юстиції України, відповідача у справі, про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. На підставі акту перевірки дисциплінарна комісія арбітражних керуючих 03.07.2018 прийняла рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Міністерство юстиції України Наказом від 26.07.2018 № 2473/5 анулювало свідоцтво позивача №765 від 17.04.2013 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

Позивач зазначає, що відповідач своїми діями позбавив позивача права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та отримання відповідної винагороди за виконання обов`язків у справах про банкрутство.

Позивач оскаржив Наказ відповідача про анулювання свідоцтва арбітражного керуючого до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 22.04.2019 у справі №826/13149/18 визнав протиправним та скасував Наказ відповідача від 26.07.2018 № 2473/5 про анулювання свідоцтва арбітражного керуючого, позивача у справі. Шостий апеляційний адміністративний суд Постановою від 31 липня 2019р залишив Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2019 без змін. Верховний суду України у постанові від 03.09.2020 у справі №826/13149/18, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 у справі №826/13149/18 залишив без змін.

На виконання рішення судів, відповідач 23.08.2019 видав Наказ № 2639/5 про скасування наказу Міністерства юстиції України від 26.07.2018 № 2473/5, та вніс відповідний запис до Єдиного реєстру арбітражних керуючих. Тим самим відновив дію Свідоцтва арбітражного керуючого та його право на заняття незалежною професійною діяльністю.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що в зв`язку із незаконним рішенням відповідача, яке оформлено Наказом від 26.07.2018 № 2473/5, позивачу завдано матеріальної шкоди, так як позивач була позбавлена права на зайняття діяльністю арбітражного керуючого та отримання відповідної матеріальної винагороди.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції керувався наявністю судових рішень щодо визнання протиправності дій відповідача в адміністративній справі №№826/13149/18 та рішень господарських суддів у справах № 915/471/16, №910/21963/16 відповідно до яких позивач мав право отримувати винагороду у визначеному судом розмірі, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частинами 1 і 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень .

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені ст. 1166 ЦКУ. Відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно частини 1 ст. 114 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", арбітражний керуючий для виконання обов`язків розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора призначається господарським судом, про що суд виносить ухвалу.

Позивач на дату анулювання скаржником Свідоцтва арбітражного керуючого, приймала участь у справах № 915/471/16 як ліквідатор ТОВ "Марількомфрукт", та №910/21963/16 як ліквідатор ТОВ "Поверхность ТВ", та мата право на отримання винагороди за виконання повноважень ліквідатора, що передбачено ст. 115 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Позивач зазначає, що в зв`язку із діями відповідача їй було завдано збитків в розмірі 449 020,24 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вище зазначене, а також враховуючи наявність судових рішень щодо визнання протиправності дій відповідача в адміністративній справі №№826/13149/18 та рішень господарських суддів у справах № 915/471/16, №910/21963/16 відповідно до яких позивач мав право отримувати винагороду у визначеному судом розмірі, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Судова колегія погоджується із твердженнями скаржника щодо помилкового застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин статті 234 ГК України, проте, на переконання колегії суддів, посилання суду першої інстанції на ст. 234 ГК України не призвело до ухвалення судом першої інстанції неправомірного рішення, оскільки мотивувальна частина рішення містить також посилання на ст. 1173 ЦК України.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/13083/19- залишити без змін.

Матеріали справи №910/13083/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.03.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді А.І. Тищенко

Є.Ю. Шаптала