ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2021 справа № 914/2367/20

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рава-Руська РМС», м.Рава-Руська, Жовківський район, Львівська область

до відповідача: Рава-Руська міської ради Львівського району Львівської області, м.Рава-Руська, Жовківський район, Львівська область

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м.Львів

про скасування рішення.

За участю представників:

від позивача: Дегтяренко О.О. - адвокат (ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВС №1035863 від 31.08.2020 р.);

від відповідача: Лемішко М.І. - представник (довіреність №8/02-15 від 04.01.2021 р.); Івануса І.І міський голова;

від третьої особи: не з`явився;

Вільні слухачі Глива В.В., Єсип І.І.,Зінько В.В.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Рава-Руська РМС» до Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування рішення Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області №17 від 06.08.2020 р. «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Позов було подано до Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області, водночас згідно рішення від 10.12.2020 р. за №22 «Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області» змінено назву відповідача на Рава-Руська міська рада Львівського району Львівської області.

Як вбачається з наданої представником відповідача виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань код ЄДРПОУ не змінився.

Слід зазначити, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у Законі України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань».

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що в даному випадку мала місце лише зміна найменування Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області на Рава-Руську міську раду Львівського району Львівської області, були відсутні процесуальні підстави для здійснення заміни сторони, проте наявні підстави для зазначення інформації про таку зміну найменування відповідача.

В судовому засіданні 22.02.2021 р. оголошено перерву до 10.03.2021 р.

09.03.2021 р. на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання (вих. № 811/02-15) про продовження строку для подання додаткових доказів у зв`язку з неможливістю їх раніше подати. До клопотання долучено наказ Міністерства юстиції України від 17.02.2021 р. №613/5 «Про задоволення скарги», висновок колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України від 10.12.2020 р.

Представник позивача в судове засідання для розгляду справи по суті з`явився, заяви, клопотання, які з поважних причин не могли бути заявлені на стадії підготовчого провадження не подавав.

Представник позивача заперечив проти клопотання відповідача про поновлення строку для подання доказів у справі з тих підстав, що вказане клопотання подане на стадії судового розгляду, визначений Господарським процесуальним кодексом України строк для подання доказів пропущено, поважності причин пропуску строку не обгрунтовано.

Представник відповідача в судове засідання для розгляду справи по суті з`явилася, просила задовольнити клопопотання про продовження строку для подання доказів.

Третя особа явку уповноваженого представника в підготовче засідання 10.03.2021 р. не забезпечила. Заяви, клопотання, від третьої особи до суду не надходили. Ухвалою-повідомленням від 10.03.2021 р. явка третьої особи в судове засідання не визнавалась обов`язковою.

Суд розглянувши клопотання дійшов висновку повернути його відповідачу без розгляду. При цьому суд виходив з наступного.

Згідно ч. 3, ч.4 ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.8 ст.80 ГПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Загальні вимоги, що ставляться до форми і змісту клопотання визначені ст.170 ГПК України.

Згідно ч.4 ст.170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Відповідач у поданому клопотанні не обгрунтував поважності причин пропуску строку, не надіслав вказане клопотання іншим учасникам справи, відтак з огляду на положення ч. 3, ч.4, 8 ст.80, ч.4 ст.170 ГПК України суд дійшов висновку повернути його без розгляду.

Представник позивача просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Відводів судді та секретарю судових засідань учасниками справи не заявлено.

В судовому засіданні 10.03.2021 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція сторін.

Позиція позивача.

Позивач не погоджується із рішенням Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області №17 від 06.08.2020 р. «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», вважає його протиправним та прийнятим всупереч чинному законодавству. При цьому зазначає наступне.

Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою зареєстрована у державному земельному кадастрі за номером :01:013:0049, визначено межі земельної ділянки.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку цільове призначення земельної ділянки для рибогосподарських потреб, землі водного фонду для ведення рибного господарства. На земельній ділянці розташовані будівлі та споруди рибного господарства, загальною площею 898,3 кв.м.

Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14.04.2020 р. виготовлено технічний паспорт та зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 227. Власник майна ТОВ «Рава-Руська РМС» згідно рішення виконавчого комітету Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області від 30.03.2020 р. №64.

Позивачем добросовісно сплачуються усі необхідні податки до державного та місцевого бюджетів, і плата за спеціальне водокористування за усі 77,39 га, в тому числі які використувуються ОСОБА_1 .

Посилається на встановлення рішенням Господарського суду Львівської області від 20.08.2019 р. у справі № 914/748/19, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції правомірності прийняття виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради народних детутатів Жовківського району Львівської області рішення від 17.12.1993 р. № 240 «Про передачу земельної ділянки у постійне користування». Державного акту на право постійного користування землею від 26.04.1996 р.серії І-ЛВ №001842, виданого Рава-Руській рибо-меліоративній станції (м.Рава-Руська, вул.22 Січня) Рава-Руською міською радою народних депутатів Жовківського району Львівської області. Запису реєстрації від 26.04.1996 р. за №114 в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею на території Жовківської районної ради народних депутатів про реєстрацію зазначеного акта. Державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 77.3856 га, кадастровий номер :01:013:0049, цільове призначення « 10.07 Для рибогосподарських потреб», місце розташування: Львівська область, Жовківський район, м.Рава-Руська, дата державної реєстрації земельної ділянки, найменування ТзОВ «Рава-Руська РМС».

Посилаючись на положення Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005, Закону України «Про Державний земельний кадастр», Земельний кодекс України, Цивільний кодекс України, Закон України «Про місцеве самоврядування», позивач просить суд скасувати рішення Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області №17 від 06.08.2020 р. «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».

Позиція відповідача.

Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необрунтованими, з огляду на наступне.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку у разі наявності підстав, вказаних у ст.143 ЗК України. В даному випадку припинення права постійного користування відбулось за рішенням органу місцевого самоврядування, так як відсутні підстави, що передбачені Земельним Кодексом України, для примусового припинення у судовому порядку.

Відповідач зазначає, що 1992р. відповідно до розпорядження №67 Жовківської районної ради було створено комунальнене підприємство Рава-Руську рибоводно - міліоративну станцію. За рішенням Рава-Руської міської ради народних депутатів №240 від 17.12.1993р. було передано у постійне користування земельну ділянку площею - 77.39 га. «Рава-Руській рибоводно-міліоративній станції». Державний акт на право постійного користування землею видано 25.04.1996р. У цьому ж році (28.06.1996р.) за № 521 розпорядженням районної ради створено Акціонерне товариство «Рава-Руська РМС». Відбулося припинення діяльності комунального підприємства. 2000р. утворено ТзОВ «Рава-Руська РМС» - розпорядження районної ради за № 1101 (28.12.2000р.).

Відповідач посилається на те, що постійні землекористувачі позбавлені можливості розпоряджатися земельними ділянками. Зокрема не можуть відчужувати чи передати в оренду земельну ділянку або її частину.

Із звітів про рух коштів на рахунках за 2019р. - 2020р. вбачається, що юридичною особою ТзОВ «Рава-Руська РМС» не сплачується земельний податок. Позивач не входить в перелік осіб звільнених від сплати земельного податку.

Посилаючись на ст.ст.141, 143, 206 Земельного кодексу України відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Обставини встановлені судом.

24.02.1992 року була зареєстрована Рава-Руська рибоводно-меліоративна станція Жовківського району Львівської області, підприємство, яке відносилось до комунальної власності Жовківської районної ради народних депутатів. В подальшому була перереєстрована у Акціонерне товариство «Рава-Руська рибоводно-меліоративна станція», на базі якого шляхом реорганізації у 2000 було створене Товариство з обмеженою відповідальністю «Рава-Руська РМС», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Рава-Руська риболовно-меліоративна станція».

Згідно рішення виконавчого комітету Рава-Руської міської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області № 240 від 17.12.1993 р. «Про передачу земельної ділянки у постійне користування» Рава-Руській рибоводно - меліоративній станції було передано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 77.39 га по вул. 22-го Січня в м. Рава-Руська, а саме: 61 га- водне дзеркало, 1,5 га- під виробництво, 14,89 га сінокосіння. На підставі зазначеного рішення Рава-Руській рибоводно - меліоративній станції видано Державний акт на право постійного користування землею 1-ЛВ № 001842 від 25.04.1996 року.

16.05.1995 р. Жовківською районною радою народних депутатів було прийняте рішення № 5 «Про приватизацію районної комунальної власності», яким затверджено перелік об`єктів районної комунальної власності, що підлягають приватизації в 1995 році згідно з додатком № 1 (п. 4 рибоводно-меліоративна станція м. Рава-Руська, керівник ОСОБА_2 ). В процесі приватизації позивачу було передане рухоме та нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, переданій в постійне користування.

У процесі приватизації позивачем було отримано рухоме та нерухоме майно.

У зв`язку із зверненням п. ОСОБА_1 до позивача з проханням передати в тимчасове користування частину земельної ділянки, яка в той час не використовувалась позивачем, колективом позивача прийнято рішення передати в тимчасове користування земельну ділянку площею 17 га строком на 25 років для вирощування товарної риби. Разом із правом оренди земельною ділянкою позивач передав в оренду основні засоби.

На підставі укладеного договору п. ОСОБА_1 звернувся до Жовківської районної ради, яка 01.08.1995 р. прийняла рішення «Про надання землі для ведення селянського (фермерського) господарства», а саме надання в тимчасове користування, терміном на 25 років на умовах оренди земельної ділянки площею 17 га громадянину ОСОБА_1 із земель Рава-Руської рибо-водомеліоративної станції для вирощування риби.

Після отримання вказаної земельної ділянки в оренду п. ОСОБА_1 заснував селянське (фермерське) господарство «Короп».

Державна реєстрація права постійного користування позивача земельною ділянкою зареєстрована у державному земельному кадастрі за номером :01:013:0049, визначено межі земельної ділянки.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку цільове призначення земельної ділянки для рибогосподарських потреб, землі водного фонду для ведення рибного господарства. На земельній ділянці розташовані будівлі та споруди рибного господарства, загальною площею 898,3 кв.м.

Згідно рішення виконавчого комітету Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області від 30.03.2020 р. №64 земельній ділянці та комлексу нежитлових будівель, які на ній знаходяться присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 . Доручено директору позивача провести державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14.04.2020 р. виготовлено технічний паспорт (адмінбудинок з їдальнею, гаражі, будівля охорони, будівля для приготування кормів, склади, насосна, ставок, дамба, водопровідні споруди, гребля) та зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 227.

06.08.2020 р. Рава-Руська міська рада Жовківського району Львівської області прийняла рішення № 17 «Про припинення права постійного користування земельної ділянкою», яким вирішила:

1. Припинити Рава-Руській рибо-меліоративній станції, право постійного користування земельною ділянкою, яка розташована в місті Рава-Руська Жовківського району Львівської області, площею - 77.3856 га., кадастровий номер - :01:013:0049, що надавалась у користування рішенням Рава-Руської міської ради народних депутатів від 17 грудня 1993 р. № 240, для ведення рибного господарства.

2. Визнати таким, що тратив чинність Державний акт на право постійного користування землею від 26.04.1996 р. серії І-ЛВ № 001842, виданий Рава-Руській рибо-меліоративній станції (м. Рава-Руська, вул. 22-го Січня) Рава-Руської міської ради народних депутатів від 17 грудня 1993 р. №240, для ведення рибного господарства.

3. Вилучити з постійного користування Рава-Руської рибо-меліоративної станції земельну ділянку, загальною площею 77.3856 га (кадастровий номер - :01:013:0049), яка розташована в місті Рава-Руська Жовківського району Львівської області.

4. Для приведення у відповідність до вимог діючого законодавства права користування водними об`єктами в комплексі із земельними ділянками Рава-Руській рибо-меліоративній станції забезпечити виготовлення паспортів водних об`єктів або паспортів рибогосподарських технологічних водойм.

5. Після виготовлення паспортів водних об`єктів, Рава-Руської рибо меліоративної станції в обов`язковому порядку, звернутись у Рава-Руську міську раду для укладення договорів оренди водних об`єктів в комплексі із земельними ділянками, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач не погоджується із прийнятим рішенням, вважає його протиправним та прийнятим всупереч чинному законодавству з огляду на відсутність обов`язкових приписів щодо переоформлення права постійного користування землею. Посилається на Закон України «Про Державний земельний кадастр», яким встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності чим Законом, є дійсними. Зазначає, що право постійного землекористування є безстроковим і на відміну від права оренди, відповідно може бути припинено лише з підстав передбачених ст.141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

З огляду на вказане просить скасувати рішення Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області №17 від 06.08.2020 р. «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».

Висновки суду.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою ст. 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених Законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наведені положення є реалізацією частини першої статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та частини другої статті 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті норми ст. 4 ГПК України має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу (абз.3 п.3.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року у справі про охоронюваний законом інтерес).

Позивач оскаржує рішення органу місцевого самоврядування.

Визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування є належним самостійним способом захисту порушеного права, якщо це має наслідком поновлення порушеного права.

Я встановлено судом, позивач у 1993 році отримав право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 77.39 га, якій в подальшому присвоєно адресу вул.22-го Січня в м.Рава-Руська Львівської області, у повній відповідності до законодавства, яке діяло на той час, будь-яких порушень не виявлено, земельна ділянка сформована та зареєстрована.

Правомірність набуття та право постійного користування позивача встановлено рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/748/19 від 20.08.2019р. залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 р. Постановою Верховного суду від 12.02.2020 р. змінено постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 р. і рішення Господарського суду Львівської області від 20.08.2019 р., виклавши їх мотивувальні частини в редакції даної постанови. Водночас суд касаційної інстанції не змінював мотивації щодо правомірності набуття позивачем права постійного користування земельною ділянкою.

Відтак, вищевказані обставини не потребують доказування в порядку ст.75 ГПК України.

Право постійного користування позивача земельною ділянкою загальною площею 77.39 га по вул.22-го Січня в м.Рава-Руська кадастровий номер :01:013:0049 підтверджується Державним актом на право постійного користування серія І-ЛВ № 001842 від 216.04.1996 р.

Як вбачається із оскаржуваного рішення, його прийняття обгрунтоване приведенням у відповідність до вимог чинного законодавства права користування водними об`єктами в комплексі із земельними ділянками під ними, ст.ст.12, 122, 141, 149, п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.51 Водного кодексу України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлено Законом України «Про Державний земельний кадастр».

Згідно п.10 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим законом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, з огляду на п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переофомлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. №5-рп/2005 положення вищенаведеного пункту щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним.

Земельний кодекс України прийнятий 25.10.2001 р., визначає право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина 1 статті 92 ЗК України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК (справа про постійне користування земельними ділянками) вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. При цьому обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, передбачений пунктом 6 «Перехідних положень» ЗК України, визнано неконституційним.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Згідно ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 цього Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Ця позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 р. у справі № 906/392/18.

Отже, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 р. (набрання чинності Земельного кодексу України прийнятого 25.10.2001), не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за положеннями чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11).

Щодо твердження відповідача про те, що право користування позивача земельною ділянкою було припинено у зв`язку з несплатою позивачем земельного податку, що встановлено ним із звітів про рух коштів за 2019р. 2020 р., суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься відповідь Головного управління ДПС у Львівській області від 12.10.2020 р. вих.№8158/9/13-01-04-14 надана на звернення відповідача (лист від 16.098.2020 р. вих.№1313/02-08) стосовно надання інформації про сплату земельного податку ТзОВ «Рава-Руська РМС», в якій вказано, що ТзОВ «Рава-Руська РМС» є платником єдиного податку третьої групи з 17.05.2012 р. Відповідно до п.п.297.1.4 п.297,1 ст.297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Відтак, обов`язок по сплаті земельного податку у позивача відсутній.

Щодо твердження відповідача про те, що постійні землекористувачі позбавлені права відчужувати чи передавати в оренду земельну ділянку або її частину, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 79 ЗК України (в редакції, що діяла на час передання земельної ділянки в оренду), землі водного фонду, що є в користуванні водогосподарських підприємств і організацій, можуть надаватися за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів у тимчасове користування для сінокосіння і риборозведення.

Тобто, стаття 79 ЗК України (в редакції, що діяла на час передання земельної ділянки в оренду), дозволяла надавати землі водного фонду, які вже знаходились в користуванні водогосподарських підприємств, в тимчасове користування для риборозведення.

В рішенні Господарського суду Львівської області від 20.08.2019 р. у справі 914/748/19 встановлено, що від початку право постійного землекористування на земельну ділянку площею 77.3856 га було передано позивачу за рішенням виконавчого комітету Рава-Руської міської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області № 240 від 17.12.1993. Вказане право було оформлене Державним актом на право постійного землекористування I-ЛВ № 001842 від 26.04.1996.

Отже, на момент прийняття відповідних рішень за земельним законодавством того часу земельна ділянка водного фонду (стави), яка вже знаходилась у користуванні водогосподарського підприємства (ТзОВ «Рава-Руська РМС»), могла бути передана у тимчасове користування за рішенням відповідної ради народних депутатів для риборозведення іншій особі (спочатку громадянин ОСОБА_1 , потім СФГ «Короп»).

Позивач отримав земельну ділянку у користування водночас, передання частини цієї земельної ділянки у тимчасове користування ОСОБА_1 (потім СФГ «Короп») ніяким чином не вплинуло на чинність та правомірність землекористування ТзОВ «Рава-Руська РМС». Вказане встановлено рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/748/19 від 20.08.2019р.

Отже, вказана обставина не може бути підставою для обгрунтування законності прийняття відповідачем оспорюваного позивачем рішення та припинення права користування земельною ділянкою.

Скасування Міністерством юстиції України рішення від 21.05.2020 р. №52325014, прийняте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Л.М. про реєстрацію за позивачем права власності на будівлі та споруди не спростовує позовних вимог та не входить у предмет доказування в даній справі.

Підсумовуючи вищенаведене суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається наof probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010 р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України сплачений позивачем судовий збір слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області № 17 від 06.08.2020 року «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».

3. Стягнути з Рава Руської міської ради Львівського району Львівської області (80316, Львівська область, Жовківський район, м.Рава-Руська, вул.Ярослава Мудрого, 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рава-Руська РМС» (80316, Львівська область, Жовківський район, м.Рава-Руська, вул.Проектна, 2, ) 2 102,00 грн судового збору.

4. Наказ видати згідно ст.327 ГПК України після набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 257-258 ГПК України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення

складено 22.03.2021 року.

Суддя Ю.О. Сухович