РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2021Справа № 910/11862/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Фізичної особи - підприємця Сидоренко Ніни Іванівни

до Приватного акціонерного товариства "Укренергомонтаж"

про стягнення 1 525 142, 84 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Скрицька Н.А.;

Від відповідача: Бородкін Д.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Сидоренко Ніна Іванівна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Укренергомонтаж" (далі - відповідач) про стягнення 1 525 142, 84 грн., з яких: 1 300 164, 40 грн. основна заборгованість, 173 155, 08 грн. пеня, 25 830, 49 грн. інфляційні втрати та 25 992, 87 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 1/2019 на перевезення вантажу в частині повної та своєчасної оплати у відповідності до умов договору. У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11862/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.09.2020.

14.09.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання.

Представник відповідача у підготовче судове засідання 14.09.2020 не з`явився, конверт з ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2020, який направлявся на адресу відповідача (02166, м. Київ, проспект Лісовий, буд. 39) був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2020, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено клопотання про відкладення підготовчого засідання та відкладено підготовче засідання по справі № 910/11862/20 на 30.09.2020.

28.09.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання та продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача у підготовче судове засідання 30.09.2020 не з`явився, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином,що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 748.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.20, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовжено строк для подачі відзиву на позовну заяву, відкласти підготовче засідання по справі № 910/11862/20 на 26.10.2020.

06.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

26.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

26.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.20, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено клопотання про відкладення підготовчого засідання та відкладено підготовче засідання по справі № 910/11862/20 на 09.11.2020.

05.11.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Підготовче засідання, призначене на 09.11.20, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді М.Є. Літвінової на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 призначено підготовче засідання у справі № 910/11862/20 на 07.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.20, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/11862/20 на 16.12.2020.

15.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли заперечення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/11862/20 по суті на 18.01.2021.

Судове засідання, призначене на 18.01.2021, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді М.Є. Літвінової на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 призначено судове засідання у справі № 910/11862/20 на 15.02.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 15.02.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.02.2021 заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 15.02.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2019 року між Приватним акціонерним товариством "Укренергомонтаж", (далі - замовник) та Фізичною особою-підприємцем Сидоренко Ніною Іванівною (далі - виконавець) укладено Договір № 1/2019 на перевезення вантажу, відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов`язується надати, а замовник зобов`язується прийняти і оплати належним чином надані послуги по перевезенню вантажу.

Відповідно до п.2.2 Договору розрахунки за договором між перевізником і замовником здійснюються Замовником, зокрема:

- за перевезення, надані в 30-км зоні відчуження, не пізніше 15 числа кожного місяця наступного за звітним;

- за інші перевезення наступного дня після надання послуг з перевезень вантажу.

У пункті 2.3. Договору зазначено, що підставою для оплати є оформлений належним чином рахунок чи акт здавання-приймання наданих послуг, складений на підставі товарно-транспортних накладних, підписаних уповноваженим представником замовника.

Згідно п.2.4. Договору, виконавець складає акт в 2-х примірниках, підписує, затверджує печаткою та передає замовнику разом з рахунком. Замовник зобов`язаний підписати цей акт протягом 5 (п`яти) календарних днів та повернути один примірник виконавцю. В разі неповернення акта виконавцю у визначені строки умови відсутності мотивованої відмови, вони вважаються узгодженими в редакції Виконавця та підлягають оплаті на умовах, визначених Договором.

Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту підписання та діє до 31 грудня 2020 року, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 3.1 Договору).

Згідно п.п. 4.3.5, 4.3.6. Договору замовник зобов`язується здійснювати оплату з надані послуги в розмірі і строки, передбачені Договором, а також приймати надані послуги і підписувати акт протягом 5 календарних днів та після затвердження печаткою, примірник виконавця одразу повертати на його адресу.

У випадку порушення строків оплати наданих послуг відповідно до пункту 2.2. замовник сплачує за вимогою виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості неоплачених сум, за кожен день їх оплати (п. 5.3 Договору).

Додатком № 1 до Договору № 1 сторони погодили розцінки на перевезення вантажу, а саме: марку транспортного засобу - грузовий автомобіль до 20 т, тариф за 1 км пробігу, грн (без ПДВ) - 19, 00, тариф за 1 маш/год. роботи, грн (без ПДВ) - 360, розрахункову швидкість руху - 60 км/год.

За період з серпня 2019 року по березень 2020 року позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 1 805 882, 00 грн, що підтверджується актами наданих послуг №8 від 30.08.2019р.; №4 від 31.08.2019р.; №7 від 30.09.2019р.; №10 від 30.09.2019р;. № 11 від 31.10.2019р.; № 13 від 31.10.2019р.; № 15 від 30.11.2019р.; № 16 від 30.11.2019р.; №21 від 02.12.2019р.; № 22 від 02.12.2019р.; № 23 від 27.12.2019р.; №24 від 27.12.2019р.; №2 від 31.01.2020; № 1 від 13.02.2020р.; №4 від 31.03.2020р (копії, долучено до матеріалів справи).

Відповідачем здійснено часткову оплату за надані послуги у розмірі 505 717, 60 грн.

Як зазначає позивач, станом на момент звернення до суду із позовом у відповідача існує заборгованість у розмірі 1 300 164, 40 грн, яку останній не сплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 173 155, 08 грн пені, 25 830, 49 грн інфляційних втрат та 25 992, 87 грн 3 % річних.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо заявлених позовних вимог та зазначив, що позивач звернувся до суду із позовом до відповідача 10 серпня 2020 року, а тому відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України строки позовної давності сплили за усіма вимога, у зв`язку з чим просить суд застосувати до заявлених позовних вимог наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Окрім цього, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не доведено факту укладення договору про перевезення вантажу, оскільки за доводами відповідача договір не містить істотних умов, а саме маршруту перевезення (адреса навантаження і розвантаження), найменування вантажу, маси та вимоги до упаковки, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач у відповіді на відзив заперечив щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначив, що п.3.1 Договору передбачає, що договір в частині розрахунків діє - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а тому за твердженнями позивача відповідач безпідставно посилається на пропуск строку позовної давності.

Крім того, позивач зазначив, що твердження відповідача про недоведеність укладення договору про перевезення вантажу є безпідставними, оскільки договір № 1/2019 на перевезення вантажу в судовому порядку недійсним не визнавався, відповідачем підписано акти надання послуг та частково сплачено їх.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ч.1 ст.306 ГК України встановлено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відповідно до ч.2 вказаної статті суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ч.2 ст.306 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Також частиною 1 ст. 307 ГК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 2 ст. 909 ЦК України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та відповідачем не спростовано, що відповідач у порушення умов договору належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної сплати за послуги надані по перевезенню.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначає позивач, ним було надано послуги з перевезення вантажу на загальну суму 1 805 882, 00 грн за період з серпня 2019 по березень 2020. У зв`язку з тим, що відповідачем належним чином не було виконано умови договору щодо повної та своєчасної сплати за надані послуги, а саме частково сплачено послуги в розмірі 505 717, 60 грн, позивач змушений був заявити позов до стягнення суми основної заборгованості в розмірі 1 300 164, 40 грн.

Судом встановлено, що укладений між позивачем і відповідачем договір за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Суд встановив, що на підтвердження перевезення вантажу, позивачем було надано суду акти надання послуг, товарно - транспортні накладні за період з серпня 2019 по березень 2020, з яких вбачається, що найменування робіт, послуг в актах вказані - вантажні перевезення, вид перевезення - вантажні, перевізник - ФОП Сидоренко Н.І., замовник, вантажовідправник - ПрАТ «Укренергомонтаж».

Відповідачем згідно платіжних доручень № 9200 від 23.12.2020 грн та № 9269 від 28.01.2020 сплачено суму у розмірі 505 717, 60 грн з призначенням платежу «вантажні перевезення», а тому, з урахуванням наведених вище доводів, суд зазначає, що правовідносини, які склались між сторонами, були відносинами з перевезення.

Існування між сторонами правовідносин перевезення підтверджує і сам позивач, зокрема, у позовній заяві, з посиланням на статтю 307 Господарського кодексу України.

Надаючи правову оцінку зобов`язальним правовідносинам, які виникли між Сторонами, судом взято до уваги та надано правову оцінку не тільки підставам їх виникнення і обсягу прав та обов`язків сторін, а й фактично вчиненим на виконання таких зобов`язань діям сторін, в тому числі складеним та підтвердженим сторонами за наслідками виконання документам, копії яких долучено до матеріалів справи.

Щодо заявленої заяви відповідача про пропуск строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з ч. 3 ст. 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників і вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

При цьому суд враховує, що визначальним у застосуванні положень ч.5 ст.315 ГК України (Порядок вирішення спорів щодо перевезень) є не правова природа укладеного між сторонами Договору, а правова природа саме правовідносин, які склались між сторонами, оскільки ч.5 ст.315 ГК України встановлює строк позовної давності саме до позовів, що «випливають з перевезення», а не безпосередньо з договору перевезення. Як встановлено вище в мотивувальній частині рішення, між сторонами склались саме правовідносини з перевезення вантажу, в яких позивач був перевізником, а відповідач - замовником, вантажоодержувачем.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якої поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в раз якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи позивач просить суд стягнути із відповідача заборгованість за послуги з перевезення вантажу, в тому числі пеню, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні нарахування на суму боргу за період з 19.02.2020 по 10.08.2020, однак із позовної заяви вбачається, що вона підписана позивачем 10.08.2020, з відбитку печатки поштового відділення вбачається, що позовну заяву подано до суду 11.08.2020, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4, ст. 267 ЦК України).

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі висновків суду щодо правової природи укладеного між сторонами Договору та правовідносин за ним, висновків суду щодо порушення права позивача, визначення ч.5 ст.315 ГК України спеціального (скороченого) шестимісячного строку позовної давності за вказаними вимогами, не зазначення позивачем причин пропуску строку позовної давності, а відтак, не доведення таких причин, беручи до уваги висновки суду щодо спливу строку позовної давності за заявленими вимогами, враховуючи викладену відповідачем у відзиві заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності за зверненням до господарського суду із позовом про захист своїх порушених прав на оплату послуг перевезення вантажу, що має наслідком відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 1 295 499, 40 грн, пені у розмірі 172 917, 50 грн, 3 % річних у розмірі 25 944, 31 грн, інфляційних втрат у розмірі 25 769, 63 грн не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Щодо заявлених позовних вимог по акту надання послуг № 4 від 31.03.2020 у розмірі 4 665, 00 грн, а також пені у розмірі 237, 58 грн, інфляційних втрат ц розмірі 60, 86 грн, 3 % річних 48, 56 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2.4. Договору, виконавець складає акт в 2-х примірниках, підписує, затверджує печаткою та передає замовнику разом з рахунком. Замовник зобов`язаний підписати цей акт протягом 5 (п`яти) календарних днів та повернути один примірник виконавцю. В разі неповернення акта виконавцю у визначені строки умови відсутності мотивованої відмови, вони вважаються узгодженими в редакції Виконавця та підлягають оплаті на умовах, визначених Договором.

В матеріалах справи наявний Акт надання послуг № 4 від 31.03.2020 на суму 4 665, 00 грн, який не підписаний з боку відповідачу.

В підтвердження надсилання відповідачу акту надання послуг № 4 від 31.03.2020, позивачем надано до матеріалів справи накладну Укрпошти №034 від 01.10.2020 та копію конверту, проте суд не приймає до уваги вказані документи як докази надсилання акту № 4, оскільки в накладній зазначено, що відправником є - ПрАТ «Укренергомонтаж», тобто відповідач, а адресатом - ФОП «Сидоренко Н.І.».

Окрім цього, з накладної № 034 від 01.10.2020 не вбачається надсилання жодних документів, які б мали відношення до договору № 1/2019 на перевезення вантажу та до матеріалів справи № 910/11862/20.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

Судом враховано, що приписами ст. 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, за змістом ч. 2 якої, питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця Сидоренко Ніни Іванівни відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 23.03.2021.

Суддя М.Є.Літвінова