ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2021 р. Справа№ 910/10245/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.11.2019 (повний текст складено 25.11.2019)

у справі №910/10245/19 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1.Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

2. Національний банк України

про припинення зобов`язання

В С Т А Н О В И В:

Державна іпотечна установа (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк, відповідач) про визнання припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед ПАТ «Дельта Банк» щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій «В3», «С3» згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «А3», «В3», «С3», «D3» Державної іпотечної установи 2013 року. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що Державна іпотечна установа звернулась до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про зарахування зустрічних вимог №4857/15/1 від 25.06.2019 на підставі ст.601, ч.4-1 ст.602 ЦК України, п.8 ч.2 ст.46 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», проте останнє повідомило Державну іпотечну установу про відсутність правових підстав для задоволення ії заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 60 159 773,00 грн., що, на думку позивача, свідчить про порушення його права на проведення зарахування зустрічних однорідних вимог і права на припинення зобов`язання, це й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, третя особа-1).

В наданих суду першої інстанції поясненнях третя особа-1 зазначила, що облігації серії «А3», «В3», «С3», емітовані Державною іпотечною установою на загальну суму більше 1,5 млрд. грн., виявлені та включені до складу ліквідаційної маси АТ «Дельта Банк», що в свою чергу унеможливлює проведення спірного зарахування зустрічних однорідних вимог та суперечить приписам Положення №2 та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже призведе до зменшення ліквідаційної маси відповідача. Крім цього, третя особа вказувала, що договірне списання грошових коштів з рахунку позивача можливе виключно у випадках несвоєчасних розрахунків клієнта за договором банківського рахунку, відтак приписи абз. 2 п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюються на спірні правовідносини, внаслідок чого позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому висловив аналогічні заперечення щодо позову, які були викладені в поясненнях третьої особи-1, зокрема, зазначив, що зарахування зустрічних вимог після затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку, а також його ліквідаційної маси суперечить положенням ст. ст. 46, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже призведе до зменшення ліквідаційної маси.

В наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач посилався на позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 18.07.2018 у справі 910/18160/17 та вказав, що зазначені Фондом норми підзаконного нормативного акту не доводять відсутності підстав для задоволення позову, оскільки не забороняють проведення зарахування однорідних зустрічних вимог у випадках, встановлених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивач звертав увагу на те, що можливість проведення зарахування зустрічних вимог закон пов`язує з наявністю в договорі банківського рахунку загального положення про договірне списання і не конкретизує обставин такого списання, як то: за списання коштів за емітованими цінними паперами чи інше.

Аналогічні спростування були наведені позивачем й у відповіді на відзив відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/10245/19 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій «В3», «С3» згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «А3», «В3», «С3», «D3» Державної іпотечної установи 2013 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь Державної іпотечної установи витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 921, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, оскільки емітовані позивачем облігації серій «B3», «C3» на загальну суму більше 1,1 млрд. грн. виявленні та включені до складу ліквідаційної маси АТ «Дельта Банк», вказане унеможливлює проведення спірного зарахування зустрічних однорічних вимог та суперечить приписам Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 №2, а також Закону України «Про систему гарантування вкладників фізичних осіб», адже призведе до зменшення ліквідаційної маси відповідача. Крім цього, апелянт зазначив, що з огляду на умови Договору, договірне списання грошових коштів з рахунків позивача можливе виключно у випадках несвоєчасних розрахунків клієнта за договором банківського вкладу, отже абз. 2 п.8 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладників фізичних осіб» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки саме наявність таких цінних паперів та відносин за договором банківського рахунку є абсолютно різними зобов`язаннями. При цьому, апелянт вважав, що суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин положення п.8 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виключно після настання 7 черги задоволення вимог кредиторів банку. Також апелянт звертав увагу на те, що заперечуючи здійснення спірного зарахування, Банк повідомляв позивача, що вказаний односторонній правочин вчинено установою після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, а також ліквідаційної маси відповідача, що суперечить положенням ст. ст. 46,52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 № 2. На переконання апелянта, зараховані зобов`язання не є однорідними та строк їх виконання не настав, а тому судом першої інстанції грубо порушено норми ст.601 ЦК України щодо наявності ознак, які є необхідними для проведення зарахування. Також апелянт стверджував, що місцевим судом в порушення ст. ст. 7, 8 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» не проаналізовано та не досліджено розділ 4.08. Проспекту емісії облігацій, яким чітко і однозначно визначено, яким чином може та має відбуватись виплата відсоткового доходу. Крім цього, апелянт вказував, що внаслідок не залучення до участі у справі Національного банку України судом першої інстанції порушено права останнього як нового власника облігацій.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Національний банк України (далі - НБУ, третя особа-2).

В наданих апеляційному суду поясненнях, Фонд висловив аналогічні заперечення щодо оскаржуваного рішення, які були викладені в апеляційній скарзі відповідача.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав на неї відзив, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, відбувається за умовами додержання вимог п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За твердженнями позивача, наведені апелянтом норми підзаконного нормативного акту не забороняють проведення зарахування однорідних зустрічних вимог у випадках, встановлених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивач звертав увагу, що можливість проведення зарахування зустрічних вимог закон пов`язує з наявністю в договорі банківського рахунку загального положення про договірне списання і не конкретизує обставин такого списання, як то: за списання коштів за емітованими цінними паперами чи інше.

В наданих апеляційному суду поясненнях щодо змін в законодавстві відповідач (апелянт) зазначив, що задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на положення абз-в 10 і 13 (п. 8) ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які діяли в редакції Закону України № 629-УІІІ від 16.07.2015. Проте, станом на момент розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції наведені положення згаданої норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» втратили чинність. Так, на підставі пп. 17 п. 10 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» № 590-ІХ від 13.05.2020, який набрав чинності 23.05.2020, положення абз-в 10-13 ч. 2 ст. 46, на які посилався позивач та суд першої інстанції, було виключено. Наразі, з урахуванням вказаних змін, внесених Законом України № 590-ІХ від 13.05.2020, чинною редакцією п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено: «забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін». При цьому, будь-яких виключень вказана правова норма не містить. Крім цього, апелянт зазначив, що на підставі Розділу II Прикінцеві та перехідні положення зазначеного вище Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» №590-ІХ від 13.05.2020 судові провадження, розпочаті до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються у урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. За твердженнями апелянта, оскільки остаточне рішення у даній справі № 910/10245/19 не ухвалено, апеляційним судом під час вирішення справи мають бути застосовані положення п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» № 590-ІХ від 13.05.2020, на підставі яких забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/10245/19 залишено без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» без задоволення.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.11.2020 у справі №910/10245/19 постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд звертав увагу на те, що 23.05.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13.05.2020 №590-ІХ, відповідно до пп. 17 п. 10 Розділу І якого абз-и 10-13 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виключено. Тобто, на момент розгляду даної справи судом апеляційної інстанції п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містив вищевказаних абзаців щодо випадків непоширення обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов`язаннях, стороною яких є неплатоспроможний банк.

Верховний Суд зазначив, що в пункті 5 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №590-ІХ від 13.05.2020 визначено, що судові провадження, розпочаті до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

За висновками Верховного Суду, апеляційний господарський суд, ухвалюючи постанову та даючи оцінку тим обставинам, чи суперечить зарахування спірних вимог приписами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не врахував наведених вище норм п. 5 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №590-ІХ від 13.05.2020, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

В силу ст. 11 ГПК України апеляційний господарський суд повинен був переглядати дану справу відповідно до законів України, в тому числі й Закону України №590-ІХ від 13.05.2020.

Положеннями ч. 6 ст. 11 ГПК України надано суду право не застосовувати закон чи інший правовий акт у випадку, якщо суд приходить до висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

За висновками Верховного Суду, відхиляючи посилання відповідача на приписи Закону України №590-ІХ від 13.05.2020, апеляційний господарський суд мав обґрунтувати, чому саме він не застосовує положення п. 5 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №590-ІХ від 13.05.2020, проте суд обмежився посиланням на ст. 277 ГПК України та вказівкою на те, які норми існували на момент ухвалення судового рішення суду першої інстанції.

В наданих апеляційному суду поясненнях, позивач зазначив, що зміни, які відбулись в законодавстві 23.05.2020 в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13.05.2020 №590-ІХ не впливають на правовідносини, що відбулись 25.06.2019, а тому не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення. За твердженнями позивача, цим Законом передбачено особливості провадження у справах про оскарження індивідуальних актів НБУ, ФГВФО, Мінфіну, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, а також рішень Кабінету Міністрів України щодо виведення банків з ринку. З огляду на внесені до ГПК України зміни, особливістю Закону №590 є заборона оскаржувати незаконні (протиправні) рішення НБУ, Фонду, НКЦПФР, Мінфіну та КМУ, позбавлення права на забезпечення позову та встановлення спеціального порядку компенсації збитків, нанесених незаконними (протиправними) рішеннями. Внесені до ГПК України зміни Законом №590 не стосуються порядку розгляду справ, предметом яких є припинення зобов`язань, відповідно припинення зобов`язань по виплаті відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серії ВЗ, «СЗ» на підставі правочину від 25.06.2019 не входить до особливостей цього Закону, адже він містить інші особливості, які відповідають меті закону. При цьому, позивач звертав увагу, що він не оскаржує рішення або індивідуальні акти НБУ, Фонду, НКЦПФР, Мінфіну та КМУ, не просить забезпечити йото позовні вимоги шляхом накладання арешту на майно неплатоспроможного банку або Фонду, не просить стягнути збитки, які були спричинені протиправними (незаконними) рішеннями НБУ, Фонду, НКЦПФР, Мінфіну та КМУ. Позивач використавши своє право, встановлене ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України та п. 8 ч. 2. ст. 46 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на дату вчинення одностороннього правочину) вчинив зарахування однорідних зустрічних вимог. Також позивач стверджував, що його позов ґрунтується на факті, який відбувся, до прийняття Закону №590-ІХ, а саме, на проведенні взаємозаліку однорідних зустрічних вимог між Державною іпотечною установою та АТ «Дельта Банк» на суму 60 159 773, 00грн. на підставі заяви позивача про зарахування однорідних зустрічних вимог від 25.06.2019 №4857/15/1. За твердженнями позивача, на момент вчинення одностороннього правочину із проведення зарахування однорідних зустрічних вимог діяло положення п.8 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яке припинило свою дію 23.05.2020, а тому норма права, якою стало заборонено з 23.05.2020 проведення зарахування однорідних зустрічних вимог в процесі ліквідації неплатоспроможного банку не підлягає застосуванню до юридичною факту, який відбувся 25.06.2019. Також позивач акцентував увагу, що положення п. 5 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №590-ІХ від 13.05.2020 напряму суперечить закріпленому в ст. 58 Конституції України принципу недопустимості зворотної дії закону в часі, адже згідно офіційного тлумачення цієї статті Конституції України, наведеного в Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рн/99, дія закону чи іншою нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативного акта, а також необхідною умовою довіри до держави і права. Ніяких винятків щодо певних категорій суб`єктів права, зокрема, юридичних осіб, це правило не передбачає. В цьому відношенні воно є універсальним. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України, який також неодноразово наголошував на недопустимості відхилення від принципу зворотної дії закону в часі.

За змістом наданих апеляційному суду додаткових пояснень, позивач акцентував увагу на необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20, розглянуті правовідносини в якій є подібними до правовідносин, які розглядаються у даній справі.

В судове засідання апеляційної інстанції 23.03.2021 з`явились представники учасників справи, представники відповідача (апелянта), третіх осіб 1 та 2 в судових дебатах підтримали апеляційну скаргу відповідача, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача в судових дебатах заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 27.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (відповідач, Банк за договором) та Державною іпотечною установою (позивач, Клієнт за договором) укладено договір банківського рахунку №26/995-070, за умовами якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

Відповідно до п.1.2 Договору Банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунків та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

Договір згідно п. 7.1 набуває чинності з моменту підписання та діє протягом одного року. У випадку відсутності заяви Банку/Клієнта про розірвання договору в термін 30 календарних днів до дати його припинення, термін дії цього договору вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо сторони не передбачили іншого.

26.12.2013 Правлінням Державної іпотечної установи було прийнято рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій серії «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3».

Відповідно до п. 4.2 Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3» Державної іпотечної установи 2013 наведено параметри випуску облігацій, а саме:

- характеристика облігацій: серія «Z2» - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «A3» - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «B3» - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «C3» - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «D3» - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням;

- кількість облігацій: 50 000 штук відсоткових іменних облігацій, у тому числі: серія «Z2» - 10 000 штук; серія «A3» - 10 000 штук; серія «B3» - 10 000 штук; серія «C3» - 10 000 штук; серія «D3» - 10 000 штук;

- номінальна вартість облігацій (серій «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3»): 100 000,00 грн.;

- загальна номінальна вартість випуску облігацій: 5 000 000 000,00 грн., в тому числі: серія «Z2» - 1 000 000 000,00 грн; серія «A3» - 1 000 000 000,00 грн; серія «B3» - 1 000 000 000,00 грн; серія «C3» - 1 000 000 000,00 грн; серія «D3» - 1 000 000 000,00 грн.

За змістом п.4.8 Проспекту емісії виплата відсоткового доходу здійснюється за рахунок коштів емітента в національній валюті депозитарною установою, з якою власник облігацій уклав договір про обслуговування рахунку у цінних паперах. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника облігацій. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється з періодичністю один раз на півроку. Виплата відсоткового доходу здійснюється на підставі реєстру власників, який складає Центральний депозитарій ПАТ «НДУ» на момент завершення операційного дня, що передує даті початку відповідної виплати (даті останньої виплати).

Положеннями п. 4.8 Проспекту емісії для одинадцятого відсоткового періоду емітент встановлює такі умови виплати відсоткового доходу:

- для облігацій серії «В3»: для одинадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 25.06.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн;

- для облігацій серії «С3»: для одинадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 25.06.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.

Як встановлено матеріалами справи, а саме, реєстрами власників іменних цінних паперів вих. №183461зв, №183459зв від 24.06.2019, відповідач є власником цінних паперів, емітованих позивачем, зокрема, іменних відсоткових облігацій підприємства серії «B3» в кількості 10 000 загальною номінальною вартістю 1 000 000 000,00 грн. серії «С3» в кількості 2 700 загальною номінальною вартістю 270 000 00,00 грн.

Таким чином, позивач мав зобов`язання перед відповідачем з виплати відсоткового доходу з відсоткових іменних облігацій згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3» Державної іпотечної установи 2013, зокрема, щодо виплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серії »B3», «C3» в загальному розмірі 60 159 773,00 грн.

Разом з цим, матеріалами справи встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі цієї Постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», яким з 03.03.2015 розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням №71 від 08.04.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено до 02.09.2015 включно, а рішенням №147 від 03.08.2015 тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» продовжено до 02.10.2015.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» строком з 05.10.2015 по 04.10.2017, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

Згідно довідки відповідача вих.№05-3260387 від 01.04.2016 Державну іпотечну установу включено до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів; загальна акцептована сума кредиторських вимог Державної іпотечної установи становить 3 332 921 190,01 грн.

25.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою №4857/15/1 про зарахування зустрічних однорідних вимог по сплаті відсоткового доходу за одинадцятий період за облігаціями серій «B3», «C3» згідно Проспекту емісії в сумі 60 159 773,00 грн.

В свою чергу, відповідач листом №3291 від 24.07.2019 ПАТ «Дельта Банк» повідомило Державну іпотечну установу про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 60 159 773,00 грн., оскільки таке зарахування в період після затвердження ліквідаційної маси може призвести до порушення прав інших кредиторів відповідача. Станом на момент звернення позивача з заявою здійснюється задоволення вимог кредиторів третьої черги відповідно до рішення Виконавчої дирекції ФГВФО №4 від 14.01.2016, можливість позачергового задоволення вимог кредиторів за рахунок зарахування зустрічних вимог не передбачена нормою спеціального законодавства.

За приписами ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ст. 202 ГПК України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин з припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, в зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстав виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємно зобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання.

При цьому, за змістом ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Тобто, зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, не допускається, за винятками випадків, установлених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення) з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, в тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (в тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

За змістом абзаців 10-13 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення) обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов`язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов`язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

- за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме, не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов`язаними з банком особами.

Отже, наведеними нормами передбачено можливість здійснення зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, в процедурі його ліквідації за наявності певних спеціальних умов, необхідних для здійснення такого зарахування.

Аналогічні положення містяться в п. 2.3 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2 (далі - Положення 2).

Таким чином, п.8 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення) є спеціальною нормою, яка регулює умови, за яких можливе зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов`язаннях, стороною яких є банк щодо якого запроваджено процедуру тимчасової адміністрації чи ліквідації.

З природу посилань відповідача (апелянта) на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» №590-ІХ від 13.05.2020, на виконання вказівок Верховного Суду, апеляційним судом встановлено, що 23.05.2020 цей закон набрав чинності.

Відповідно до пп. 17 п. 10 Розділу І Закону України №590-ІХ від 13.05.2020 абзаци 10-13 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виключено.

Тобто, на момент розгляду даної справи апеляційним судом п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дійсно вже не містив наведених вище абзаців щодо випадків непоширення обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов`язаннях, стороною яких є неплатоспроможний банк.

Разом з цим, слід зазначити, що на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» внесено ряд змін до ГПК України, зокрема, до ст.ст. 5, 73, 137 та 141.

На виконання вказівок Верховного Суду, апеляційним судом встановлено, що згідно п. 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» згаданого Закону судові провадження, розпочаті до набрання ним чинності, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Наведене положення п. 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» узгоджується з приписами ч. 3 ст. 3 ГПК України, відповідно до яких судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Тобто, в судових провадженнях розпочатих до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, зокрема, в частині застосування ст.ст. 5, 73, 137 та 141 ГПК України.

Відповідно до п.10 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» внесено, зокрема такі зміни: в ч.2 ст. 46 абзаци 10-13 - виключено.

Разом з цим, порядок застосування господарськими судами норм матеріального права врегульовано ст.11 ГПК України, ч. 2 якої передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Загальний принцип права, закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 «У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)» зазначено, що принцип незворотності дії законів та нормативно-правових актів в часі закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України. Цей принцип треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з гарантій правової стабільності. Надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

В зв`язку з цим судочинство у господарських судах здійснюється на підставі закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, але визначаючи відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин, суд керується нормами матеріального права, якими такі правовідносини регулювалися на час їх виникнення.

Подібна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 910/683/19 та від 11.02.2021 у справі № 910/1592/20.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що спірні правовідносини щодо припинення зобов`язань Державної іпотечної установи перед ПАТ «Дельта Банк» щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій «В3», «С3» згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «А3», «В3», «С3», «D3» Державної іпотечної установи 2013, які виникли на підставі заяви позивача про зарахування однорідних зустрічних вимог від 25.06.2019 №4857/15/1 підлягають під правове регулювання п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення).

Як встановлено матеріалами справи, станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог позивач був кредитором Банку за договором банківського рахунку (вимоги на суму 3 332 921 190,01 грн. акцептовані та включені до реєстру); грошові кошти спрямовувались на погашення зобов`язань позивача за емітованими ним борговими цінними паперами (облігаціями серії серій «B3», «C3» згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3» Державної іпотечної установи 2013 року), на дату початку процедури виведення Фондом Банку з ринку кошти перебували на поточному рахунку позивача.

Договірне списання з цього рахунку передбачено умовами Договору (п.п.5.1-5.3 Договору банківського рахунку).

Як встановлено матеріалами справи, позивач не є пов`язаною з Банком особою в розумінні приписів ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відповідачем (апелянтом) не спростовано обставин наявності у сторін зустрічних однорідних вимог, як і наявності умов, необхідних для зарахування зустрічних однорідних вимог, які передбачені п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення).

З приводу доводів апелянта про те, що після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку зарахування зустрічних однорідних вимог є неможливим, оскільки це суперечить приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2 (далі - Положення), слід зазначити, що положеннями п. 8 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення) передбачено можливість здійснення зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, в процедурі його ліквідації за наявності певних спеціальних умов, необхідних для здійснення такого зарахування.

Так, відповідно до п. 4.30 Положення у разі необхідності Фонд в особі відповідного структурного підрозділу Фонду або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй відповідних повноважень) вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог, зокрема, на підставі клопотання Фонду в особі відповідного структурного підрозділу Фонду або уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй відповідних повноважень) про зменшення вимог кредитора(ів) в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог, передбачених ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Можливість зарахування зустрічних однорідних вимог, а також внесення відповідних змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів, в даному випадку не ставиться в залежність від стану формування ліквідаційної маси неплатоспроможного банку.

За змістом п. 4.14 глави 4 розділу V Положення, дії Фонду або уповноваженої особи Фонду у разі виявлення майна, невключеного до ліквідаційної маси або оприбуткованого на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, а саме: у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, з метою забезпечення достовірності переліку майна банку, що входить до його ліквідаційної маси, Фонд або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй Фондом відповідних повноважень) може вносити зміни до ліквідаційної маси, але не частіше одного разу на квартал. Такі зміни затверджуються виконавчою дирекцією Фонду.

Крім цього, абзацом 16 п. 2.3 глави 2 розділу V Положення №2 встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, забороняється здійснювати зарахування зустрічних вимог, у тому числі однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, на вимогу однієї із сторін.

Ці обмеження не поширюються на зобов`язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов`язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме, не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Крім цього, судом враховано, що правовідносини сторін щодо зарахування між позивачем та відповідачем зустрічних однорідних вимог за облігаціями серій «B3», «C3» згідно Проспекту емісії вже були предметом судового розгляду у справах №910/4413/17, №910/1340/18, №910/12608/17, №910/1413/17, № 910/10418/18 та №910/1234/19, судовими рішеннями у яких встановлено правомірність такого зарахування.

З огляду на наведене, доводи апелянта про те, що після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку зарахування зустрічних однорідних вимог є неможливим, адже це суперечить приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

При цьому, слід зазначити, що як норма п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення), так і п. 4.33. Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, надають можливість зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії ліквідації, а внесення відповідних змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів, не ставиться в залежність від стану формування ліквідаційної маси неплатоспроможного банку. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані також не заслуговують на увагу.

Більше того, як вірно зазначив позивач, після початку процедури виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку, на підставі п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та заяв Державної іпотечної установи здійснено зустрічне зарахування однорідних вимог між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою на суму 161 291 973, 10 грн, внаслідок якого припинено зобов`язання Державної іпотечної установи перед Банком щодо виплати відсоткового доходу за облігаціями серій «А3», «В3», «С3» згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3» Державної іпотечної установи 2013 за третій та четвертий відсоткові періоди. Даний факт було визнано апелянтом, про що повідомлено позивача листами № 2416 від 25.11.2015 та №109 від 12.01.2016.

З приводу посилань апелянта на п.4.14 глави 4 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, за яким визначено дії Фонду або уповноваженої особи Фонду у разі виявлення майна, не включеного до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, а саме, у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, з метою забезпечення достовірності переліку майна банку, що входить до його ліквідаційної маси, Фонд або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй Фондом відповідних повноважень) може вносити зміни до ліквідаційної маси, але не частіше одного разу на квартал, слід зазначити, що такі зміни дійсно затверджуються виконавчою дирекцією Фонду, однак це не спростовує наявності підстав для припинення зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та приписи Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку не містять заборони проведення зарахування зустрічних однорідних вимог (за умови дотримання встановлених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону вимог) після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку.

Крім цього, передбачені п. 16, 17 розділу VIII «Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2017 №3711 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.09.2017 за №1104/30972, умови є такими, що встановлюють додаткові обмеження щодо можливості зарахування однорідних зустрічних вимог поряд із встановленими вимогами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вищезгадані умови п.16, 17 Положення, в розумінні п.4-1 ч.1 ст. 602 ЦК України, не є законом, такими є умови п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Проте цим Законом зарахування зустрічних вимог не ставиться в залежність ані від погашення акцептованих вимог кредиторів відповідної черги, до якої відносяться зустрічні кредиторські вимоги, ані зарахування їх пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги, у разі, якщо обсяг коштів недостатній для повного погашення зобов`язань.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 29.05.2018 у справі № 910/12608/17 та від 09.04.2019 у справі №910/10418/18, яка силу ч. 4 ст. 236 ГПК України є обов`язковою до застосування.

Одночасно судом враховано, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2019 по справі № 826/15828/17, визнано незаконним та нечинним «Порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються», затверджений рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.09.2017 за №1104/30972 в частині п.п. 16 та 17 розділу VIII «Заходи щодо задоволення акцептованих вимог кредиторів», а також зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, невідкладно після набрання рішенням суду законної сили, опублікувати резолютивну частину рішення суду в Офіційному віснику України.

Стосовно доводів апелянта про те, що умовами Договору банківського рахунку, зокрема п. 3.1, не передбачено договірного списання коштів, слід зазначити, що відповідно до цього пункту Банк має право здійснювати примусове та договірне списання грошових коштів з рахунку у випадках, передбачених Договором, іншими договорами, укладених з Банком та чинним законодавством України. При цьому, як вище згадувалось, апелянт вже проводив зарахування зустрічних однорідних вимог між АТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою на суму 161 291 973, 10 грн.

Твердження відповідача (апелянта) про те, що зараховані зобов`язання не є однорідними та строк з їх виконання не настав, відтак судом першої інстанції грубо порушено вимоги ст.601 ЦК України в частині наявності ознак, необхідних для проведення зарахування відхиляються апеляційним судом, як безпідставні, адже як встановлено матеріалами справи кредиторські вимоги позивача до неплатоспроможного Банку мають грошовий характер і ґрунтуються на Договорі банківського рахунку, а кредиторські вимоги неплатоспроможного Банку до позивача також мають грошовий характер і ґрунтуються на положеннях Проспекту емісії. Тобто, зустрічні вимоги позивача і Банку є грошовими, а тому однорідними, але підстави цих вимог ґрунтуються на різних правочинах, проте, як вище згадувалось, підстави виникнення зобов`язань не впливають на однорідність цих вимог.

З приводу посилань апелянта на те, що внаслідок не залучення до участі у справі Національного банку України судом першої інстанції порушено права останнього як нового власника облігацій, слід зазначити, що за матеріалами справи в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/6514/17 за позовом Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 42 від 12.09.2014 в розмірі 924 197 092,38 грн. на предмет застави (цінні папери) за договором застави облігацій Державної іпотечної установи №42/ДІУ від 12.09.2014, а саме, облігацій Державної іпотечної установи, серії С3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, в кількості 2 700 штук, з датою погашення - 15.12.2020 та облігацій Державної іпотечної установи, серії В3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, в кількості 6 155 штук, з датою погашення - 18.11.2020, шляхом передачі у власність позивача предмета застави, а також з вимогами до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про зобов`язання направити Національному депозитарію України розпорядження про розблокування та переказу з рахунку в цінних паперах, який належить відповідачу - на рахунок позивача, відкритий у Національному депозитарії України цінних паперів, а саме, облігацій ДІУ, серії С3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, в кількості 2 700 штук, з датою погашення - 15.12.2020 та вартістю у розмірі 281 765 059,95 грн. без ПДВ та облігацій ДІУ, серії В3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, в кількості 6 155 штук, з датою погашення - 18.11.2020 та вартістю в розмірі 642 342 693,60 грн. без ПДВ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/6514/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15.01.2020, затверджено мирову угоду від 01.10.2019, укладену між Національним банком України, Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк», рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 визнано нечинним, а провадження у справі №910/6514/17 закрито.

За змістом п.п. 5-7 мирової угоди, затвердженої ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019, між Акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України досягнуто згоди щодо звернення стягнення на облігації з міжнародним ідентифікаційним номером UA, передані в заставу за договором застави, в кількості, необхідній для погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі, а саме, звернення стягнення на 9464 штук облігацій Державної іпотечної установи (серія ВЗ) з міжнародним ідентифікаційним номером UA (дата погашення 18.11.2020). Залишок облігацій Державної іпотечної установи з міжнародним ідентифікаційним номером UA, загальною кількістю 536 штук (дата погашення 18.11.2020) та з міжнародним ідентифікаційним номером UA, загальною кількістю 2700 штук (дата погашення 15.12.2020) підлягатимуть розблокуванню Національним банком на рахунку АТ «Дельта Банк». Національний банк: в термін до 06 грудня 2019 року з дня затвердження судом цієї Мирової угоди надсилає Публічному акціонерному товариству «Національний депозитарій України» розпорядження (повідомлення) на переказ облігацій, заблокованих, як забезпечення за кредитами рефінансування, зазначених у пункті 5, з рахунку в цінних паперах АТ «Дельта Банк», відкритий в депозитарній установі АБ «Укргазбанк», на рахунок в цінних паперах Національного банку, відкритий в депозитарній установі Національного банку.

За приписами ст.194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Положеннями ч. 2 ст. 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» передбачено, що облігація - цінний папір, який посвідчує внесення його першим власником коштів, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов`язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення). Перехід права власності на облігації емітента до іншої особи не є підставою для звільнення емітента від виконання зобов`язань, що підтверджуються облігацією.

До особи, яка набула право на цінний папір, одночасно переходять в сукупності всі права, які ним посвідчуються (права за цінним папером), крім випадків, установлених законом або правочином (ч.1 ст.4 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»).

Відповідно до п. 4.8 Проспекту емісії виплата відсоткового доходу здійснюється за рахунок коштів емітента в національній валюті депозитарною установою, з якою власник облігацій уклав договір про обслуговування рахунку у цінних паперах. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника облігацій. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється з періодичністю один раз на півроку. Виплата відсоткового доходу здійснюється на підставі реєстру власників, який складає Центральний депозитарій ПАТ «НДУ" на момент завершення операційного дня, що передує даті початку відповідної виплати (даті останньої виплати).

За змістом п. 4.8 Проспекту емісії, для одинадцятого відсоткового періоду емітент встановлює такі умови виплати відсоткового доходу:

- для облігацій серії «В3»: для одинадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 25.06.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.;

- для облігацій серії «С3»: для одинадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 25.06.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.

Тобто, станом на 25.06.2019 у Державної іпотечної установи виникло грошове зобов`язання не перед Національним банком України з виплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період облігаціями серії «B3» та «С3», а перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», що в свою чергу свідчить, що оскаржуваним рішенням не порушено прав Національного банку України, адже зміна власника облігацій після 25.06.2019 не впливає на зобов`язання емітента перед власником облігацій станом на вказану дату.

Також судом враховано, що доказів того, що станом на 25.06.2016 власником облігацій був Національний банк України матеріали справи не містять.

Таким чином, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання припиненим зобов`язання позивача перед відповідачем зі сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій «В3», «С3» згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2», «A3», «B3», «C3», «D3» Державної іпотечної установи 2013 року, з огляду на наявність всіх передбачених Законом умов для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог сторін за емітованими установою облігацій та договору банківського рахунку.

Доводи апелянта та третіх осіб з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/10245/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/10245/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.03.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко