ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. ОдесаСправа № 923/804/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, проспект Шевченка,29)

Секретар судового засідання Соловйова Д.В.;

Представники сторін:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврошок" - Цукур А.С., довіреність №б/н, від 04.01.21;

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс" - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс"

на рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020

у справі №923/804/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврошок"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс"

про стягнення 485 940,66 грн.,

(суддя місцевого господарського суду: Закурін М.К. , місце прийняття рішення: Господарський суд Херсонської області, м.Херсон, вул.Театральна, 18)

10.08.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврошок» (далі - ТОВ «Єврошок») звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дом «Зоря-плюс» (далі - ТОВ «Торговий Дом «Зоря-плюс») про стягнення 485 940,66 грн, з яких: 115 120,82 грн пені, 13 369,59 грн. інфляційних, 13 050,25 грн. річних та 344 400 грн. процентів за користування чужими коштами за договором купівлі-продажу № 150519/01 від 15.05.2019.

У якості обґрунтування власної позиції, позивач вказав, що:

- на виконання договору купівлі-продажу № 150519/01 від 15.05.2019 він передав відповідачу за актом приймання-передачі від 31.05.2019 сільськогосподарське обладнання, а саме копач-навантажувач МУЛС-1 , 2018р.в., на суму 1 100 000 грн,

- відповідач здійснював платежі не у терміни та не у розмірах, що були передбачені умовами договору, вартість отриманого товару сплатив не повністю, заборгувавши 310 000 грн,

- відповідно до умов договору відповідач повинен сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1% від суми прострочення платежу за кожен день прострочення, розмір яких становить 344 400 грн,

- через несвоєчасну сплату заборгованості відповідач повинен сплатити 115 120,82 грн. пені, 13 369,59 грн інфляційних та 13 050,25 грн. річних.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто із ТОВ «Торговий Дом «Зоря-плюс» на користь ТОВ «Єврошок» 344 400 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 88 074,20 грн. пені, 12 992,72 грн. річних, 13 369,59 грн. інфляційних та 6 882,38 грн. компенсації по сплаті судового збору, в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати відповідачем 344 400 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 88 074,20 грн. пені, 12 992,72 грн. річних та 13 369,59 грн. інфляційних у добровільному порядку, доведеністю позивачем власних вимог, неспростування їх відповідачем, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню у цих сумах. Натомість, позовні вимоги про стягнення 27 046,62 грн. пені та 57,53 % задоволенню не підлягають, у зв`язку з невірністю розрахунків, здійснених позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Торговий дім «Зоря-плюс» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 по даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Порушення процесуальних норм полягає в тому, що оскаржуване рішення прийняте всупереч прохання відповідача перенести розгляд справи на іншу дату.

Крім того, апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє правове обґрунтування стягнення процентів у розмірі 344400 грн., що ставить під сумнів таке нарахування і підлягає скасуванню. ТОВ «Торговий дім «Зоря-плюс» вважає неправомірним стягнення з відповідача на користь позивача пені 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення - 344400 грн.

Заявник апеляційної скарги звертає увагу, що чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, апелянт зазначає, що вимога про стягнення основного боргу не була пред`явлена до відповідача у справі. Під час розгляду справи не було досліджено питання де саме знаходиться сільськогосподарське обладнання, а саме копач-навантажувач «МУЛС 1», що свідчить про відсутність доведеності основного боргу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс" на рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 по справі №923/804/20 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції.

21.12.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №923/804/20.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Торговий Дом "Зоря-плюс" на рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 по справі №923/804/20 залишено без руху.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Торговий Дом "Зоря-плюс" на рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 по справі №923/804/20, призначено розгляд справи №923/804/20 на: 22.03.2021 року о 10-30 год.

16.02.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Єврошок» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач зазначає, що він мав право на нарахування процентів відповідно до ст.536 Цивільного кодексу України і заявив вимогу про їх стягнення з відповідача у нарахованому розмірі та за нарахований період абсолютно правомірно, а суд першої інстанції законно задовольнив таку позовну вимогу. Позивач вказує, що стягнуті судом 344400 грн. є саме процентами за користування чужими коштами, а не пенею чи відсотками річних.

Крім того, позивач зазначає, що будь-які посилання відповідача на те, що вимога про сплату основного боргу не була пред`явлена до відповідача у позові, як на підставу своєї апеляційної скарги, є юридично неспроможними, а посилання на те, що під час розгляду справи не досліджено питання де знаходиться сільськогосподарське обладнання не охоплюється предметом доказування. Часткова чи повна сплата суми основного боргу не звільняє відповідача від відповідальності за неналежне виконання прийнятих на себе грошових зобов`язань та не позбавляє позивача права на отримання заявлених сум.

В судове засідання 22.03.2021 з`явився представник позивача, який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, наполягав на залишенні рішення суду першої інстанції без змін, а скарги - без задоволення. Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника апелянта, за наявними у справі матеріалами.

Крім того, після проведення судового засідання по даній справі до Південно-західного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Разом з тим, вказане клопотання залишається без розгляду, у зв`язку з його надходженням після прийняття постанови судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2019 між ТОВ «Торговий Дом «Зоря-Плюс», як Покупцем, укладений договір купівлі-продажу №150519/01.

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що продавець зобов`язується передати у власність покупцеві сільськогосподарське обладнання, а саме копач-навантажувач МУЛС-1 , 2018р.в., а Покупець зобов`язується прийняти цей товар і оплатити його в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до умов п.2.1 Договору ціна товару становить 1100000,00 грн., в тому числі ПДВ 183333,33 грн.

Пунутом 2.2 Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату товару з розстроченням платежу у наступному порядку:

2.2.1. перший платіж у сумі 100 000 грн, в тому числі ПДВ, Покупець здійснює не пізніше 31 травня 2019 року.

2.2.2. другий платіж у сумі 100 000 грн, в тому числі ПДВ, Покупець здійснює не пізніше 31 червня 2019 року

2.2.3. третій платіж у сумі 900 000 грн, в тому числі ПДВ, Покупець здійснює не пізніше 15 серпня 2019 року. (пункт 2.2.),

Днем здійснення платежу вважається день, в який сума, що підлягає оплаті Покупцем, була зарахована на рахунок Продавця. (пункт 2.3.),

- Сторони оформлюють приймання-передачу товару двостороннім актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 3.2.),

Умовами пункту 4.5 Договору сторони передбачили, що за прострочення будь-якого з чергових платежів, передбачених пунктами 2.2.2. та 2.2.3. цього договору, Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Сторонами не заперечується, що на виконання умов договору Позивач за актом приймання-передачі від 31.05.2019 передав відповідачу товар - копач-навантажувач МУЛС-1 , 2018 р.в. на суму 1 100 000 грн.

За обрахунками позивача відповідачем станом на час розгляду справи в суді вартість отриманого товару сплачена не повністю, у зв`язку з чим несплаченою сумою є 310 000 грн.

Поряд з цим, відповідно до банківських виписок вартість товару Відповідачем сплачувалася несвоєчасно та не у повному обсязі.

Зокрема, ним сплачено: 31.05.2019 - 50 000 грн., 03.06.2019 - 45 000 грн., 13.06.2019 - 5 000 грн., 24.06.2019 - 100 000 грн., 15.08.2019 - 200 000 грн., 20.08.2019 - 100 000 грн., 19.12.2019 - 50 000 грн., 08.01.2020 - 25 000 грн., 17.01.2020 - 15 000 грн., 14.02.2020 - 30 000 грн., 06.03.2020 - 40 000 грн., 25.03.2020 - 30 000 грн., 17.06.2020 - 100 000 грн.

У зв`язку з несвоєчасністю оплати позивачем на суму заборгованості 410 000 грн. (сума заборгованості станом на 16.06.2020) нараховані проценти за користування чужими коштами, а саме за період заборгованості з 25.03.2020 по 16.06.2020 (що становить 84 дні) - 344 400 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення ТОВ «Єврошок» до Господарського суду Херсонської області з відповідними позовними вимогами про стягнення процентів за користування чужими коштами, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на наведені положення чинного законодавства України, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що за договором купівлі-продажу відповідач зобов`язаний був сплатити вартість отриманого товару позивачу у встановлений договором строк.

За таких обставин, враховуючи наявні матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що відповідач в даному випадку допустив несвоєчасну оплату вартості отриманого товару у встановлений договором строк, а саме у сумі 410 000 грн. станом на 16.06.2020 та 310 000 грн. станом на час розгляду справи, порушив взяте на себе зобов`язання та не довів зворотного.

Доводи апелянта в частині недоведеності позивачем суми основного боргу судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки відповідних доказів погашення основної заборгованості апелянтом не надано, а матеріали справи не містять.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 32482,83 грн пені, колегія суддів відзначає наступне.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 Господарського кодексу України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання .

Разом з тим, у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як зазначалося раніше, в пункті 4.5. договору сторони встановили можливість застосування пені у випадку невиконання та неналежного виконання покупцем зобов`язань по договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення оплати.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов`язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності, неустойка стягується за період, який не може перевищувати шестимісячний строк з моменту невиконання зобов`язання.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, здійснений судом першої інстанції, вважає його арифметично вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 88 074,20 грн. пені.

Щодо стягнення з відповідача 12 992,72 грн. річних, 13 369,59 грн. інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що відповідач, порушивши грошове зобов`язання, повинен, за вказаних правових приписів та договірних умов, сплатити позивачу інфляційні та річні.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, здійснені судом, вважає його арифметично вірним, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 12 992,72 грн. річних та 13 369,59 грн. інфляційних втрат.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 344 400 грн. за користування чужими грошовими коштами на підставі п. 4.5. договору, суд зазначає наступне.

Як зазначалося раніше, умовами п. 4.5 Договору сторони передбачили, що за прострочення будь-якого з чергових платежів, передбачених пунктами 2.2.2. та 2.2.3. цього договору, Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Положеннями ст. 536 Цивільного кодексу України закріплено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, у договорі може бути передбачена умова для боржника у вигляді плати за користування чужими коштами, розмір якої у вигляді процентів може визначатися у договорі.

Підставами для застосування до сторін правовідносин ст. 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України конкретизовано передбачений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України надано можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не у будь-який інший спосіб, обумовлений у договорі.

Згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено ст. 549 Цивільного кодексу України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Системний аналіз ч. 2 ст. 536, ч. 2 ст. 625 та ст. 627 Цивільного кодексу України дає змогу суду дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення 3% річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не у будь-який інший спосіб обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Вказане відповідає правовій позиції викладеній у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.06.20 у справі № 922/3578/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.07.20 у справі № 910/14180/18, від 14.01.19 у справі № 910/3777/18, від 11.10.18 у справі № 911/3847/17.

Верховним Судом України у постановах від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13 було визначено порядок нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами відповідно до статей 536, 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якого зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим, згідно з положеннями статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Аналогічний висновок був викладений також у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 917/63/18.

З огляду на викладене, з матеріалів справи вбачається, що позивачем у позовній заяві фактично заявлено до стягнення з відповідача двічі таку міру відповідальності, як пеню.

Статтею 61 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку суд про відсутність у даному випадку правових підставі для стягнення з відповідача 344 400 грн. за користування чужими грошовими коштами на підставі п.4.5 укладеного між сторонами договору, оскільки вказана сума, з огляду на спосіб її обчислення, фактично є пенею, стягнення якої вже передбачено умовами цього пункту, у зв`язку з чим рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 344 400 грн. за користування чужими грошовими коштами.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позивачем помилково визначено відсотки, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України та ст. 536 Цивільного кодексу України, як різні види зобов`язань.

.За приписами ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Таким чином, розглянувши справу по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ "Торговий Дом "Зоря-плюс" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення 344400,00 грн. відсотків за користування чужими коштами скасуванню, з прийняттям нового рішення в цій частині - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс" на рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 у справі №923/804/20 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 у справі №923/804/20 скасувати частково.

Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 у справі №923/804/20 в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс" (75220, Херсонська обл., Чаплинський район, с.Кучерявоволодимирівка, вул.Космічна, 66-Б, інд.код: 33172420) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврошок» (69063, м.Запоріжжя, вул.Поштова, 27/29, інд.код: 404688354) 88074,20 грн. пені, 12992,72 грн. річних, 13369,59 грн. інфляційних та 1712,94 грн. компенсації по сплаті судового збору.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврошок» (69063, м.Запоріжжя, вул.Поштова, 27/29, інд.код: 404688354) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "Зоря-плюс" (75220, Херсонська обл., Чаплинський район, с.Кучерявоволодимирівка, вул.Космічна, 66-Б, інд.код: 33172420) 7742 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Херсонської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, передбаченими ст. ст. 287-288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 26.03.2021 року.

Головуючий суддя Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош