ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 справа № 914/2821/20

За позовом:Обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив «Гуцульський», м. Львів,
до відповідача:Львівської міської ради, м. Львів,
про: визнання права на набуття земельної ділянки,

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Х.Л.Лащ

За участю представників сторін:

від позивача: Бабій М.І. - представник

від відповідача: Гордєєва О.В. -представник

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив «Гуцульський» до Львівської міської ради про визнання права на набуття земельної ділянки.

Ухвалою суду від 16.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.12.2020. В подальшому розгляд справи відкладено на 23.12.2020.

Ухвалою суду від 23.12.2020 продовжено строк розгляду справи в підготовчому засіданні на 30 днів.

08.02.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 01.03.2021.

В судовому засіданні 01.03.2021 оголошено перерву до 15.03.2021.

11.03.2021 через канцелярію суду позивачем подано пояснення та клопотання про долучення доказів в порядку ч.8 ст.80 ГПК України.

В зв`язку з неявкою представників сторін 15.03.2021 розгляд справи по суті відкладено на 23.03.2021.

В судовому засіданні 23.03.2021 оголошувалась перерва до 25.03.2021.

В судових засіданнях Позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві та наданих поясненнях. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що ухвалою сесії Львівської міської ради від 20.12.2018 №4459 ЖБК «Гуцульський» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,2033 га ( кадастровий номер :07:005:0114) для обслуговування житлових будинків за рахунок земель рекреаційного призначення з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови. На виконання ухвали ЖБК «Гуцульський» замовив виготовлення технічної документації у спеціалізованій ліцензованій організації ТзОВ «Геодезично-будівельний стандарт», яка в листопаді 2019р. виготовила проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки пл.1,2033 га зі зміною цільового призначення, який ЖБК 19.11.2019р. був скерований в управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування міської ради для погодження. Як стверджує позивач, Управління архітектури та урбаністики своїм листом від 27.11.2019р. за №2401-7968 не погодило даний проект мотивуючи тим, що цільове використання даної ділянки не відповідає містобудівній документації з посиланням на загальну записку базового зонування м. Львова, яка затверджена ухвалою сесії Львівської міської ради 25.01.2018р. №2914. На думку позивача, мотивація відмови в погодженні проекту землеустрою є незаконною, не відповідає фактичним обставинам та чинному законодавству. Наведені обставини стали підставою звернення з позовом до Львівської міської ради про визнання права на набуття земельної ділянки.

В своїх додаткових поясненнях представник позивача посилається на наявність у ЖБК права на отримання земельної ділянки у володіння за захистом якого він звернувся.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав і мотивів, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на ті обставини, що підстави і порядок набуття права на землю встановлені Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» . Як стверджує відповідач, ЖБК «Гуцульський» не звертався на адресу Львівської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо передачі йому земельної ділянки площею 1,2033 га (кадастровий номер :07:005:0114) для обслуговування житлових будинків кооперативу. Таким чином, на думку відповідача, поданий позов є передчасний і необґрунтований в чому відповідач вбачає порушення своїх прав Львівською міською радою.

В судовому завданні 25.03.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Рішенням Львівського міськвиконкому від 01.04.2010р. за № 388 затверджено ТОВ «Галіція-сервіс» містобудівне обґрунтування, містобудівних умов і обмежень забудови мотельного комплексу на орендованій земельній ділянці по вул.. В.Великого, 2а площею 1,83363.

Як стверджує позивач, декларація про початок виконання будівельних робіт була подана 12.03.2012р. Будівництво трьох будинків котеджного типу здійснювалось із залученням інвесторів-фізичних осіб. Кінцева декларація після будівництва третього будинку про готовність об`єкту як мотелю до експлуатації зареєстрована 30.12.2015р. Після здачі об`єктів в експлуатацію на всіх фізичних осіб-інвесторів були оформлені документи про право власності на нежитлові приміщення в мотелі. В подальшому всі власники провели реконструкцію власних будівель на житло без зміни зовнішніх геометричних розмірів і оформили право власності на житлові будинки (доказів зазначених обставин позивачем до позовної заяви долучено не було).

В позовній заяві позивач зазначає, що всі співвласники 19 житлових спарених будинків зареєстрували 24.05.2017р. обслуговуючий кооператив « Житлово-будівельний кооператив « Гуцульський» за місцезнаходженням вул.. В.Великого, 2а.

Ухвалою сесії Львівської міської ради від 20.12.2018р. №4459 була затверджена управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради технічна документація щодо поділу земельної ділянки загальною площею 1,83363 га (кадастровий номер :07:005:0114) по вул..В.Великого, 2а, яку орендувало ТзОВ «Галіція-сервіс», на 5 земельних ділянок. Відповідно до п.5 зазначеної ухвали обслуговуючому кооперативу ЖБК «Гуцульський» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,2033 га ( кадастровий № :07:005:0114) для обслуговування житлових будинків за рахунок земель рекреаційного призначення з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови.

Як стверджує позивач, на виконання ухвали ЖБК «Гуцульський» замовив виготовлення технічної документації у спеціалізованій ліцензованій організації ТзОВ «Геодезично - будівельний стандарт», яка в листопаді 2019р. виготовила проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки пл. 1,2033 га зі зміною цільового призначення, який 19.11.2019р. був скерований в управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування міської ради для погодження (зазначений проект землеустрою до матеріалів справи позивачем не долучено).

Управління архітектури та урбаністики своїм листом від 27.11.2019р. за №2401-7968 (долучений до позовної заяви) не погодило даний проект мотивуючи тим, що цільове використання даної ділянки не відповідає затвердженій містобудівній документації з посиланням на загальну пояснювальну записку базового зонування м. Львова, яка затверджена ухвалою сесії Львівської міської ради 25.01.2018р. №2914. В зазначеному листі позивачу роз`яснено, що згідно детального плану території у межах вулиць В.Янева, В.Великого, Стрийської, залізничної колії, який затверджений рішенням виконкому від 14.07.2017р. №611, частина земельної ділянки розташована в межах зони Р-3 ( рекреаційна зона) та частково в межах функціональної зони транспортної інфраструктури ( в межах червоних ліній).

Як стверджує позивач, зазначений лист Управління архітектури та урбаністики №2401-7968 від 27.11.2019 суперечить виданому цим же управлінням листу від 17.10.2019р. №2401-7059 (долучений до позовної заяви), згідно якого вказана ділянка знаходиться частково в зоні рекреації, частково в зоні транспортної інфраструктури та частково в зоні малоповерхової житлової забудови.

Також, як зазначає позивач, висновок управління архітектури і урбаністики від 27.11.2019р. суперечить листу управління земельних ресурсів від 18.10.2019р. №2408- 5252 (долучено до позовної заяви), згідно з яким вказана ділянка знаходиться частково в зоні рекреації, частково в зоні транспортної інфраструктури та частково в зоні малоповерхової житлової забудови.

На думку позивача, мотивація відмови Управління архітектури та урбаністики в погодженні проекту землеустрою є незаконною з підстав не відповідності її фактичним обставинам та невідповідності діючому законодавству, а саме: рішенню Львівської міської ради від 05. 07.2013 р. № 558 «Про надання дозволу на розроблення детального плану території у межах вул. Янева, вул. Стрийської, вул. В. Великого, залізничної колії» ; рішенню Львівської міської ради від 14.07.2017 р. № 611 «Про затвердження детального плану території у межах вул.В.Янева, вул. Стрийської, вул. Володимира Великого, залізничної колії».

Як вже зазначалося раніше, ухвалою сесії Львівської міської ради від 20.12.2018р. №4459 ОК ЖБК «Гуцульський» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером для обслуговування житла за рахунок земель рекреаційного призначення з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови. Позивач зазначає, що названою ухвалою встановлений механізм реалізація права ЖБК на законодавче врегулювання фактичного землекористування, який повністю відповідає наведеній нормі ст. 20 ЗК та ст.50 Закону «Про землеустрій». Не погодження управлінням архітектури та урбаністики проекту землеустрою не дає позивачу можливості подати погоджений проект на державну експертизу і на розгляд сесії та фактично блокує прийняття рішення про землекористування.

Як стверджує позивач, житлові будинки Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Гуцульський» розташовані на земельній ділянці, яка відділена від попереднього орендаря ТзОВ « Галіція-сервіс» і перебуває у власності міста. Кооператив фактично користується вказаною вище земельною ділянкою, на якій розташовані будинки, проложені комунікації, під`їзні дороги, дитяча площадка, але не має інших складових частин свого права на володіння і розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Проте, як стверджує позивач, на земельній ділянці за такою ж адресою В.Великого,2а згідно рішення Львівської міської ради від 06.07.2018 р. №721 (долучено до позовної заяви) - це адреса земельної ділянки і ТзОВ « Галіція-сервіс» і ділянки, на яку претендує позивач, розпочато будівництво 16-поверхових житлових будинків. Як зазначає позивач, на сьогоднішній день три абсолютно різні суміжні земельні ділянки з різними кадастровими номерами мають одну і ту ж адресу (вул..В.Великого,2а).

Позивач припускає, що на частині їхньої земельної ділянки, яка розташована біля заправки може також розпочатись будівництво, його формально блокує санітарно-захисна зона заправки, але спритний забудовник може пообіцяти збудувати якусь захисну стіну від неї і розпочати будівництво без до кінця належно оформлених документів, незважаючи на знаходження дитячої площадки, елементів благоустрою.

З огляду на викладене, позивач стверджує, що його право на набуття земельної ділянки порушується вже і може бути кардинально порушене ймовірним будівництвом, якому він не може перешкодити.

Зазначені обставини стали підставою звернення Обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив «Гуцульський» до Львівської міської ради з позовом про визнання права на набуття земельної ділянки.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України), а ч. 1 ст. 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 зазначеного Кодексу).

Разом і цим за змістом статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, Обслуговуючий кооператив «Житлово - будівельний кооператив «Гуцульський» звернувся з позовом до Львівської міської ради про визнання права на набуття земельної ділянки, проте жодних обґрунтувань порушення чи невизнання його права з боку Львівської міської ради не навів.

Вся мотивація позовних вимог зводиться до того, що відмова Управління архітектури та урбаністики в погодженні проекту землеустрою є незаконною з підстав не відповідності її фактичним обставинам та невідповідності діючому законодавству, проте позивач не оскаржує відмови в погодженні проекту землеустрою, а просить визнати за ним право на набуття земельної ділянки .

Згідно положень ст.41 Земельного ЗК України, Житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Як вже зазначалося раніше, Ухвалою сесії Львівської міської ради від 20.12.2018р. №4459 обслуговуючому ЖБК «Гуцульський» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,2033 га ( кадастровий № :07:005:0114) для обслуговування житлових будинків за рахунок земель рекреаційного призначення з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до ч.1,6-7,8 ст.118 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною 9 ст.118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень ч. 10-11 ст.118 ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Львівської міської ради про погодження проекту землеустрою як і не містять доказів відмови відповідача в погодженні такого проекту.

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Звертаючись з позовом про визнання права на набуття земельної ділянки позивач не врахував, що вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність чи користування, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а не суду і обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення (порушеного на його думку) права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( постанова Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Надаючи оцінку належності та ефективності обраного позивачем у наведеному випадку способу захисту, дослідивши та перевіривши чи зможе обраний спосіб захисту забезпечити і гарантувати позивачу припинення ущемлення його законних інтересів або усунення перешкод для їх реалізації, та чи забезпечить судовий захист у такий спосіб відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, судом встановлено, що задоволення цього позову не призведе до відновлення прав та інтересів позивача.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 129 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на положення ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись ст.ст. 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.03.2021.

Суддя Н.Є. Березяк