ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2021 р. м. Київ Справа № 911/2403/20

Господарський суд Київської області у складі судді Мальованої Л.Я. за участю секретаря судового засідання Майбороди В.М. розглянувши справу

за позовом Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Боярська лісова дослідна станція", Київська обл., м. Боярка

до Громадського об`єднання "Мальовниче передмістя", Київська обл., с. Лісники

про захист ділової репутації, честі та гідності, спростування недостовірної інформації.

Представники сторін:

позивача Педенко Д.В.;

відповідача Скляренко О.П., Городницький Л.А.

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про захист ділової репутації, честі та гідності, спростування недостовірної інформації, та стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог Національний університет біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Боярська лісова дослідна станція", зазначає, що поширена відповідачем інформація у листі - зверненні від 19.05.2020 вих. №3/05 є недостовірною, негативною, містить відомості які не відповідають дійсності, та паплюжить ділову репутацію позивача.

Представник відповідача проти позову заперечує посилаючись на те, що викладена у листі-зверненні від 19.05.2020 вих.№3/05 інформація містить оціночні судження, а не фактичні твердження, щодо стягнення моральної шкоди, то позивач не надав доказів завданої шкоди, не надав обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, просить в позові відмовити повністю.

26.01.2021 р. відповідачем подано клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів у зв`язку з їх відсутністю та ускладненням можливості на їх отримання через карантинну ситуацію в країні, просить визнати поважними причини пропуску процесуального строку, поновити та залучити докази до матеріалів справи.

Відповідач та інші громадські організації, а також мешканці сіл, які зареєстровані на території діяльності позивача стурбовані вирубкою та знищенням лісів, яка на даний час масово відбувається на даних територіях. Також відповідач вважає, що дані докази свідчать про підстави для занепокоєння громадськості щодо діяльності позивача, яка і стала підставою для направлення відповідних звернень.

Представник позивача просить суд надати можливість ознайомитись з клопотанням та надати додаткові пояснення.

Ураховуючи подані сторонами пояснення, суд оголосив перерву з 27.01.2021 р. по 05.02.2021 р.

В судовому засіданні 05.02.2021 р. представником позивача подані додаткові пояснення щодо клопотання відповідача про долучення доказів, позивач зазначає, що відповідачем у відзиві на позовну заяву не було зазначено про наявність інших доказів, які відповідач не взмозі подати до суду разом з відзивом з об`єктивних причин. Разом з тим, відповідач просить суд поновити строк для подання доказів та долучити до матеріалів справи документи, які були відсутні, а можливість їх отримання була ускладнена у зв`язку з карантинною ситуацією в країні.

Абзац 2 п. 4 Прикінцевих положень ГПК України визначє, що суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У відповідача була можливість на вчинення процесуальної дії, регламентованої ч. 4 ст. 80 ГПК України, яка полягає у письмовому повідомленні суду про неможливість надання додаткових доказів. Відповідач надаючи документи з відкритих джерел разом з клопотанням про поновлення строків на надання доказів не вказує, коли саме йому стало відомо про такі докази та не надає інформацію про дату їх розміщення в мережі Інтернет. Позивач вважає, що долучені до матеріалів справи листи є неналежними доказами адже вони взагалі не несуть в собі жодної інформації по суті справи та з наданих доказів неможливо встановити дату їх подання, просить суд під час прийняття рішення не приймати до уваги докази надані відповідачем разом з клопотанням про поновлення строку на подання доказів.

Заслухавши пояснення представників сторін, суд відповідно до ч. 10 ст. 80 ГПК України долучає докази до матеріалів справи та переходить до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 05.02.2021 р. по 10.02.2021 р., та з 10.02.2021 р. по 24.02.2021 р., при розгляді справи по суті суд не досліджував подані відповідачем додаткові докази при винесенні рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року відповідачем було направлено до Президента України В.О. Зеленського, Прем`єр-міністра України Д.А. Шмигаля та В.О. Міністра освіти і науки України Л.С. Мандзій лист "Звернення щодо псевдонаукової діяльності ректора НУБІП України С.М. Ніколаєнка і керівника Відокремленого підрозділу НУБІП "Боярської лісодослідної станції" А.І. Карпука" вих.№ 3/05 від 19.05.2020. Крім викладення обставин звернення, відповідач просить адресатів листа "дати вказівку провести аудит фактичної діяльності ВП НУБІП "Боярська лісодослідна станція" на відповідність фактичної діяльності організації статутним завданням, провести оцінку впливу ректора НУБІП України Ніколаєнка С.М. на Вчену раду університету, його особисту зацікавленість у лісогосподарській складовій діяльності ВП НУБІП України БЛДС; Міністерству освіти та науки України дати оцінку свідомому використанню неправдивої інформації при підготовці Звіту з ДВД керівником ВП НУБІП БЛДС Карпуком А.І.; Міністерству освіти та науки України організувати неупереджений та прозорий процес реорганізації ВП НУБІП України у Національний природний парк.".

Обгрунтовуючи вимоги позову, позивач вважає, що недостовірне твердження відповідача, викладені у тексті звернення має вагомий вплив на думку державних органів щодо Боярської ЛДС, що призводить до ускладнення подальшої плідної та результативної співпраці між установами, а саме:

Позивач зазначає, що абзац " 30 квітня 2020 року на веб-сайті НУБІП України з`явився текст маніпулятивно-неправдивого звернення вченої ради університету до Президента України щодо "… так званих екологічних організацій, які вносять пропозиції знищити станцію шляхом створення на її теренах національного парку". Текст наведеного звернення був штучно створений з метою здійснити тиск на Міністерство екології та природних ресурсів в межах процедури передбаченої Законом України "Про оцінку впливу на довкілля." поданий відповідачем у вигляді встановленого факту, а тому є поширенням недостовірної інформації з метою виставлення позивача в негативному світлі, підсиливши власну репутацію "боротьби зі злом" шляхом створення в очах читачів образу НУБІП як корупційної та маніпулятивної установи, хоча позивач лише скористався своїм правом на звернення до Президента України, інших високопосадовців та державних установ з метою продемонструвати усім учасникам публічного процесу навколо Боярської ЛДС іншу точку зору та привернути увагу до ситуації, в тому числі, з позиції захисту інтересів позивача.

Також, позивач зазначає, у абзаці "… звертаємо Вашу увагу на ситуацію, коли протягом кількох останніх років, прикриваючись статусом науково-освітньої установи, ректор університету і керівник відокремленого підрозділу здійснюють масштабну комерційну діяльність у передмісті Києва. Якщо до 2012 року характер комерційної діяльності головним чином був пов`язаний з різними схемами відступлення НУБІП земель лісового фонду на користь приватних осіб (приклади рішень Вченої ради додаються, і це не вичерпний перелік - випадків більше), то з втратою вартості землі основна діяльність була зосереджена на лісозаготівлі" відповідач зазначає недостовірну інформацію про здійснення посадовими особами НУБІП та ВП НУБІП "Боярська ЛДС" комерційної діяльності, замість виконання покладених на них функцій та неоднозначно дає зрозуміти, що ректор НУБІП та керівник ВП НУБІП "Боярська ЛДС" використовуючи власні ресурси, посади та службові повноваження здійснюють діяльність, що пов`язана із безпосереднім отриманням індивідуальної матеріальної вигоди (прибутку).

Щодо абзацу "Зважаючи на те, що створення Національного парку є позитивним для наукової та освітньої діяльності НУБІП, але, водночас, значно знизить можливість щодо рубок, і ректор університету блокує такий розвиток подій, ми вбачаємо його особисту зацікавленість, щоб ситуація залишалась якнайдовше в тому статусі, що є зараз" позивач стверджує, що такими висловами відповідач поширює інформацію про те, що ректор університету має особисту зацікавленість у лісозаготівлі, тобто, однозначно схиляє читачів до думки про корупційну та/або злочинну діяльність останнього, яка на думку відповідача полягає у рубці лісу та подальшій його реалізації.

Позивач щодо абзацу "2015 році на території БЛДС відбулись масові рубки лісових угідь та умисні підпали ділянок з метою обгрунтування їх вирубки. У 2015 році цим науково-освітнім закладом був встановлений історичних "рекорд" за весь час, що БЛДС є лісокористувачем і вирубано 325 тис. куб. метрів деревини" стверджує, що відповідач у листі-зверненні зазначає про те, що НУБІП самостійно або через третіх осіб умисно вчинили підпали лісу для подальшої їх вирубки, що не є правдивою інформацією та виставляє позивача у вкрай негативному світлі, у той же час, позивач не має можливості фактичними доводами або доказами довести факт непричетності до даних обставин.

Також позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що у абзаці "В оприлюдненому тексті Звіту вказано, що землі лісового фонду ВП НУБІП України/Боярської ЛДС не входять до міжнародної Смарагдової мережі. Більш того, в тексті Звіту, ймовірно свідомо, вказана неправдива інформація: на сторінці 131 Звіту в розділі відповідей на запити від громадян на запитання "Чи входить місце планової діяльності у межі території Смарагдової мережі Європи?" лісокористувач поставив коментар "пропозиція врахована". Це не є правдою. 6 тис.094 га території під назвою "PRYIRPINNYAANDCHERNECHIYFOREST" з кодом UA00000338 включено в перелік об`єктів офіційної Смарагдової мережі". Твердження відповідача про включення даної території до Смарагдової мережі не відповідає дійсності, оскільки станом на дату звернення із даним позовом "Приірпіння та Чернечий ліс" включені лише до "тіньового списку", тобто, до плану включення Смарагдової мережі, а тому відповідач у такому твердженні зазначає недостовірну інформацію, яка паплюжить репутацію позивача.

А тому, позивач, з метою реалізації своїх прав щодо захисту честі, гідності і ділової репутації просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію Національного університету біоресурсів та природокористування та його посадових осіб, поширену у вищевказаних абзацах звернення громадської організації "Мальовниче передмістя" вих.№3/05 від 19.05.2020 року; зобов`язати громадську організацію "Мальовниче передмістя" спростувати вищевикладену недостовірну інформацію; зобов`язати громадську організацію "Мальовниче передмістя" спростувати вищевикладену недостовірну інформацію шляхом направлення адресатам звернення громадської організації "Мальовниче передмістя" вих. № 3/05 від 19.05.2020 року повного тексту рішення суду у даній справі протягом тридцяти днів з дати набрання рішенням законної сили: стягнути на користь відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Боярська лісодослідна станція" моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн та судові витрати.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що він є громадською організацією, що знаходиться на території Києво-Святошинського району Київської області, на території якого знаходиться Чернечий ліс. На думку відповідача, з боку позивача та ректорату НУБІП чиниться супротив щодо створення такого національного природного парку, при цьому, відповідачем спостерігається діяльність, спрямована на введення в оману суспільства, відповідних установ та організацій, зокрема перекручування інформації щодо включення території "Приірпіння та Чернечий ліс" до всесвітньо відомої Смарагдової мережі.Зважаючи на це, у відповідача виникло велике занепокоєння, яке пов`язане з тим, що науковою організацією, яка в першу чергу, повинна здійснювати діяльність направлену на захист лісів, флори та фауни, чиниться надзвичайно сильний супротив щодо створення Національного парку, доцільність якого підтверджена і Міністерством екології, і міжнародним досвідом.

А тому, з метою перевірки дійсності підстав, з яких чиниться опір щодо процесу реорганізації позивача в Національний природний парк, з метою визначення впливу ректора НУБІП, з метою проведення аудиторської діяльності позивача відповідач скористався своїм правом на використання наявної у нього інформації, шляхом направлення спірного лист-звернення №3/05 від 19.05.2020 до Президента України Зеленського О.В., до Прем`єр-міністра України Шмигаля Д.А. та до в.о. Міністра освіти і науки України Мандзія Л.С.Вказаний лист-звернення містить оціночні судження відповідача щодо наявної у нього інформації, з врахуванням ситуації, яка відбувається на території лісів, що на даний час знаходяться у віданні позивача та прохання щодо проведення відповідних та незалежних перевірок діяльності позивача.Однак, позивач, замість того, щоб скористатись правом, визначеним Законом України "Про інформацію" та спростувати інформацію, викладену у спірному листі-зверненні, виклавши відповідні контраргументи та заперечення адресатам, підтвердивши та обґрунтувавши їх достатніми доказами звернувся до суду із даним позовом. Вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки у зверненні викладені саме оціночні судження, текст звернення містить вислови, які підтверджують викладення інформації саме у формі припущень та висловлення власного погляду на ситуацію, яка склалась, зокрема "ми вбачаємо", "ймовірно" та прохання адресатів листа здійснити перевірку таких припущень, викладених у листі-зверненні. Також, стверджує, що інформація про включення спірної території до Смарагдової мережі є достовірною і підтверджується включенням такої території до кадастрової карти із відповідним позначенням "Смарагдова мережа", а інформація про включення території виключно до "тіньового списку" є застарілою і не відповідає нинішнім обставинам справи., а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

У ст. 1 Закону України "Про інформацію"зазначено, що під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про інформацію"визначено, що інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 4 Закону України "Про інформацію" встановлено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Згідно ст. 5 Закону України "Про інформацію", кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1, 2 ст. 7 Закону України "Про інформацію"визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Як зазначено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно ст. 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Таким чином, юридична особа так само як і фізична особа має право на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ст. 299 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського кодексу України (далі ГК України) дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Правова позиція викладена у постанові ГКС Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 910/13289/18, в якій зазначено, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 06.10.2015) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 06.10.2015).

У рішенні ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії" суд наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Суд звертає увагу на те, що позовні вимоги повинні бути доведені "поза розумним сумнівом". У цьому разі розумний сумнів не є сумнівом, що базується на чисто теоретичній можливості чи викликаний для уникнення негативних висновків. Суд повинен спиратися на всі елементи наданих йому доказів чи у разі потреби на ті, які він зможе офіційно отримати. (Справа Європейського суду з прав людини „Грецька справа, № 3321/67, 3322/67, 3323/67, 3344/67, доповідь Комісії від 5 листопада 1969 р.; рішення Європейського суду з прав людини по справі "Вільваража та інші проти Об`єднаного Королівства" від 30 жовтня 1991 р. № 215, §107; рішення Європейського суду з прав людини по справі „Науменко проти України від 10 лютого 2004 року § 109).

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази та всебічно і повно оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступне.

Інформація, викладена у спірному листі-зверненні №3/05 від 19.05.2020, не містить фактичних даних, які б можливо було перевірити або встановити, а містить прохання до уповноважених органів провести перевірку, викладених у листі припущень з метою встановлення наявності або спростування такого факту.

Також, така інформація не містить відомостей/даних, які б стверджували про те, що відповідач порушив норми чинного законодавства, поширена інформація є припущенням автора і не може розцінюватись як поширення недостовірної інформації, оскільки мала місце реалізація автором свого конституційного права на свободу вираження поглядів, передбаченого ст. 40 Конституції України право, а не поширення недостовірної інформації.

Тобто, інформація, яка викладена у листі-зверненні №3/05 від 19.05.2020 та яку позивач просить спростувати має характер оціночних суджень

Більше того, позивач, у випадку, якщо він вважає, що такі оціночні судження або думки принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, вправі скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, з пояснень позивача судом було встановлено, що правом на надання відповіді та пояснень до адресата спірного звернення - позивач не скористався.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи встановлено те, що 6094 га території під назвою "PRYIRPINNYAANDCHERNECHIYFOREST" з кодом UA00000338 включено в перелік об`єктів офіційної Смарагдової мережі", що підтверджується відомостями, наявними в Публічній кадастровій карті України.

Враховуючи, що у 8 абзаці звернення №3/05 від 19.05.2020 міститься достовірна інформація щодо включення території проектованого Національного природного парку "Приірпіння та Чернечий ліс" до Смарагдової мережі, тому вказана інформація також не підлягає до спростування.

Також суд відмовляє позивачу в покладенні на відповідача заявлених до стягнення 50 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, оскільки дана вимога є похідною від вимоги про спростування недостовірної інформації, позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення.

В силу ч. 1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином, враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, витрати по оплаті позову судовим збором підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 192, 221, 231, 233, 237-238, 242 ГПК України, господарський суд Київської області -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України .

Повний текст рішення підписано 22.03.2021 року.

Суддя Л.Я. Мальована