Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/1200/20

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф. при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом: Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України, в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд" до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та до відповідача 3: ОСОБА_1 про стягнення 909 215,06 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - Цибульська О.М.

від відповідача 1 - Кучмак В. З.

від відповідача 2 -не з`явився

від відповідача 3 - не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В грудні 2020 року Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України, в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд" до відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та до відповідача 3 - ОСОБА_1 про солідарне стягнення 909 215,06 грн., з яких: 267 582,03 грн. пеня, 318 898,58 грн 3% річних, 322 734,45 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги аргументовані неналежним виконанням відповідачем 1 умов кредитного договору.

Ухвалою суду від 28.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яке постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, справу призначено до слухання в підготовчому засіданні на 27.01.2021 року.

15.01.2021 року на адресу суду надійшов спільний відзив від відповідачів 1,2,3.

20.01.2021 року позивачем подано суду відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 27.01.2021 року розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 17.02.2021 року.

17.02.2021 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" надійшли додаткові письмові пояснення щодо зменшення нарахованої позивачем суми пені та відсотків.

Ухвалою суду від 17.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.02. 2021 року.

В судовому засіданні 24.02.2021 року на стадії дослідження доказів оголошено перерву до 24.03.2021 року.

Представники відповідача 2 та відповідача 3 в судове засідання 24.03.2021 року не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

26 травня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" (відповідач-1, позичальник) та Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" укладено генеральну кредитну угоду №6511N1 (генеральна угода), відповідно до предмету якої, позивач здійснює із відповідачем-1 кредитні операції в межах лімітів, визначених генеральною угодою, на підставі та з урахуванням умов кредитних договорів, які укладаються за домовленістю сторін відповідно до положень цієї генеральної угоди.

30 листопада 2017 року між відповідачем-1 та позивачем укладено додаткову угоду №6511N1-13 до генеральної кредитної угоди №6511N1 від 26.05.2011 року, відповідно до умов якої генеральну кредитну угоду №6511N1 від 26.05.2011 року сторони виклали у новій редакції.

30 листопада 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" та Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" укладено кредитний договір №65317К24.

30 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" та Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" укладено додаткову угоду №65317К24-0001 до кредитного договору №65317К24 від 30 листопада 2017 року, відповідно до умов якої кредитний договір №65317К24 від 30.11.2017 року викладений у новій редакції.

30 травня 2019 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" було укладено договір поруки №19-35ZP0013 (надалі - договір поруки №1).

21 січня 2015 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (кредитор), ТОВ "Компанія "Зевс ЛТД" (позичальник) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки №6515Р7-1 (договір поруки №2), відповідно до предмету якого, поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання (зобов`язання позичальника передбачені кредитною щодо відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов`язаних з наданням та обслуговуванням кредиту).

У зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" своїх зобов`язань за генеральною угодою позивач звернувся із позовною заявою до господарського суду Рівненської області.

Так, рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.07.2020 року у справі № 918/38/20 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн", ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному 11 812 327 грн. 59 коп. основного боргу, 503 920 грн. 64 коп. пені по основному боргу, 21 192 грн. 84 коп. пені по відсотках, 2 250 грн. 08 коп. пені по комісії, 40 768 грн. 84 коп. 3% річних на основний борг, 1 127 грн. 42 коп. 3% річних на відсотки, 109 грн. 10 коп. 3% річних на комісію.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 52 910,00 грн. основного боргу, 223 373,55 грн. відсотків, 16 151,62 грн. комісії, 62 451,23 грн. пені на основний борг, 346,33 грн. пені на відсотки, 93,87 грн. пені на комісію, 58 495,40 грн. 3% річних на основний борг, 4 104,40 грн. 3% річних на відсотки, 355,20 грн. 3% річних на комісію та 220 369,46 грн. інфляційних втрат відмовлено (відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом).

Однак, Відповідачем-1 станом на дату подання позову зобовязання з погашення кредиту не виконані, розмір простроченого кредиту становить 11 812 327,59 гривень, що підтверджується випискою з банківського рахунку, яка додається.

Таким чином, позивачем згідно пункту 10.2. Кредитного договору нарахована пеня за несвоєчасну сплату кредиту за Кредитним договором №65317К24 від 30.11.2017 року за період з 04 січня 2020 року по 11 березня 2020 року, яка становить 267 582,03 гривень (розрахунок додається).

Згідно з умовами пункту 10.2. кредитного договору з врахуванням змін, у випадку невиконання (несвоєчасного виконання) позичальником будь-яких грошових зобов`язань, визначених цим кредитним договором, позичальник сплачує банку пеню, що нараховується на суму невиконаних (неналежним чином виконаних) зобов`язань з розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день виконання відповідних грошових зобов`язань.

Крім того, згідно ст. 625 ЦК України станом на 25.11.2020 року також нараховано 3% річних від простроченої суми основного боргу (кредиту) - 318 898,58 грн та витрати від інфляції - 322 734,45 гривень (розрахунок додається).

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем 1, 2 та 3 вимоги банку.

Як встановив суд, між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із виконанням зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту та поруки, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України, тощо.

Щодо вимоги про стягнення пені.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до части другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, рішенням суду у справі № 918/38/20 стягнута заборгованість за кредитним договором, яка нарахована станом на 03.01.2020 року, при цьому кінцевий термін погашення кредитних зобов`язань 22.11.2019 року.

Таким чином, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та положень договору, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні (Такі правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №910/23028/17).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині нарахованої пені на суму основного боргу за період з 04.01.2020 року по 11.03.2020 року в розмірі 267 582,03 грн.

Щодо вимог про стягнення індексу інфляції та три проценти річних.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Таким чином, на думку суду відповідачі мають нести відповідальність за прострочення основного грошового зобов`язання у вигляді індексу інфляції а також трьох процентів річних згідно ст. 625 ЦК України.

Проте, суд не погоджується з розрахунком позивача, оскільки при розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат на основний борг позивач неправильно визначив суму основного боргу зазначивши його у розмірі 11 865 237,59 коли вірним є 11 812 327,59 грн (згідно рішення суду від 24.07.2020 року у справі № 918/38/20).

Також судом встановлено, що нарахування позивачем за період з 04.01.2020 року по 25.11.2020 року включно, 3 % річних та інфляційних втрат, є арифметично не вірним (розрахунок здійснений судом за допомогою "ligazakon" залучено до матеріалів справи).

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахованої позивачем інфляційних втрат та 3% річних, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині 3% річних підлягають до задоволення частково в розмірі 316 609,11 грн.

В свою чергу, суд встановив, що обґрунтований розмір інфляційних втрат становить 479 087,57 грн., при заявленому 322 734,45 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то стягненню підлягають інфляційні втрати у заявленому позивачем розмірі в сумі 322 734,45 грн.

Згідно з положеннями статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У своєму спільному відзиві відповідачі просили суд зменшити неустойку (пеню) та 3% річних, оскільки її розмір значно перевищує збитки позивача.

Щодо доводів відповідачів про зменшення заявленої до стягнення пені до 20%, суд не бере їх до уваги, оскільки прийшов до висновку щодо відмови у задоволені позову в частині стягнення пені в розмірі 267 582,03 грн.

Разом з цим, у своєму спільному відзиві відповідачі також просили суд зменшити неустойку 3% річних посилаючись на виняткові обставини спричиненні карантинними заходами, що в свою чергу презвило до збиткової діяльності відповідача -1 та посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.

Аналізуючи норми чинного заканодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов наступних висновків.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас, закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд має брати до уваги таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних від несплаченої основної суми боргу є відповідальністю сторони за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Суд в даному рішенні вже звертав увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові №902/417/18 від 18.03.2020 року дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Однак, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання про зменшення 3% річних, оскільки на переконання суду воно не аргументоване належними та допустимими доказами. Заявники не обґрунтовують чим саме даний випадок є винятковим. Відповідачі не наводять вагомих доводів на підтвердження того, що стягнення заявлених сум 3% річних становитиме для них непомірний тягар або інших обставин, які заслуговують на увагу та можуть бути обґрунтованою підставою для зменшення розміру 3% річних.

Також, суд критично ставиться до доводів відповідача 1 щодо зменшення 3% річних , оскільки у відповідності до приписів ГК України суб`єкти господарювання здійснюєть господарську діяльність на власний ризик.

В свою чергу частина 1 ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, відповідачі 1, 2 та 3 взявши на себе зобов`язання згідно кредитного договору не могли не усвідомлювати ступенів відповідальності за прострочення виконання своїх обов`язків.

Позивач керуючись статтею 625 ЦК України нарахував відповідачу 318 898,58 грн. 3% річних на основний борг (зменшено судом до 316 609,11 грн).

Суд, бере до уваги, що розмір заявлених до стягнення 3% річних не є надмірним у порівнянні з величиною основного боргу 11812327,59 грн, що стягнутий у справі №918/38/20. Судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, щодо розумності, справедливості та пропорційності щодо зменшення 3% річних згідно ст. 625 ЦК України.

Щодо заперечення відповідачів 1,2,3 неправомірного нарахування інфляційних збитків.

Суд, зазначає і це вбачається вище по тексту, що судом здійснений за допомогою "ligazakon" власний розрахунок інфляційних втрат згідно якого до стягнення підлягають інфляційні втрати у заявленому позивачем розмірі в сумі 322 734.45 грн. Таким чином, заперечення відповідачів в цій частині судом не беруться до уваги.

Щодо солідарного стягнення.

Як встановлено судом з матеріалів справи та рішення суду №918/38/20 від 24.07.2020 року, 30 травня 2019 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" було укладено договір поруки №19-35ZP0013, відповідно до предмету якого, у випадках невиконання або неналежного виконання позичальником або правонаступникоми позичальника основного зобов`язання (п. 1.1.2) або його частини, кредитор має право вимагати цього виконання зобов`язання або його частини у поручителя як у солідарного боржника.

27 листопада 2019 року ТОВ "Індустріал Корпорейшн" позивачем направлено лист-вимогу за №0650700/29233-19 про невиконання ТОВ "Компанія "Зевс ЛТД" зобов`язань за генеральною угодою та сплату наявної заборгованості.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем-2 умов договору поруки та вимоги банку.

21 січня 2015 року між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (кредитор), ТОВ "Компанія "Зевс ЛТД" (позичальник) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки №6515Р7-1, відповідно до предмету якого, поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання (зобов`язання позичальника передбачені кредитною щодо відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов`язаних з наданням та обслуговуванням кредиту).

Позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс ЛТД" своїх зобов`язань за генеральною угодою, направив на адресу поручителя лист-вимогу про факт невиконання ТОВ "Компанія "Зевс Лтд" зобов`язань за генеральною угодою та сплату заборгованості згідно розрахунку.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем-3 умов договору поруки №2 та вимоги банку.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов`язання, яке може виникнути в майбутньому.

З урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 ЦК України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Таким чином суд робить висновок, що договорами поруки забезпечено виконання зобов`язання за договором.

Відповідно до статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителями, кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Позовні вимоги в даній справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача є можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд впливає, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних відносин.

Захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і поручителя у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу останнього.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд", Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" та ОСОБА_1 солідарно відповідають перед Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" за зобов`язаннями що виникають з генеральної кредитної угоди №6511N1 від 26 травня 2011 року та кредитного договору №65317К24 від 30 листопада 2017 року, при цьому Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" солідарно відповідає за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд", а ОСОБА_1 солідарно відповідає за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд".

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статей 75-79, 86 ГПК України, суд робить висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Зокрема суд встановив, що відповідач-1 не виконав зобов`язання передбачені умовами кредитного договору станом на 25 листопада 2020 року відповідач-1 не сплатив основний борг за кредитним договором та судовим рішенням від 24.07.2020 року у справі №918/38/20 в розмірі 11 812 327,59 грн.

Отже, суд встановив, що позивач в цілому правомірно та обґрунтовано звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Водночас, позивач допустив помилки та безпідставні нарахування у розрахунку заборгованості позичальника перед банком. А тому суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача, а саме 322 734,45 грн - інфляційних втрат та 316 609,11 грн пені.

В задоволені 267 582,03 грн - пені та 2 289, 47- 3% річних слід відмовити.

Крім того, враховуючи укладені між сторонами договори поруки, суд встановив, що відповідачі солідарно відповідають за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Зевс Лтд" перед Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України".

Розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати в розмірі 4 048,08 грн. судового збору слід покласти на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в задоволенні позову.

Судові витрати в розмірі 9 590,15 грн. судового збору підлягають до стягнення з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238,240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд" (35600, Рівненська область, місто Дубно, вул. Клима Савури 6, ), Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" (01021, м. Київ, вул. Мечникова 16, офіс 2-11, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 15.04.2015 року Святошинським РУ ГУДМС України в місті Києві) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 322 734,45 грн - інфляційних втрат та 316 609,11 грн пені.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд" (35600, Рівненська область, місто Дубно, вул. Клима Савури 6, ) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 3 196,71 грн. судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" (01021, м. Київ, вул. Мечникова 16, офіс 2-11, ) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 3 196,71 грн. судового збору.

5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 15.04.2015 року Святошинським РУ ГУДМС України в місті Києві) на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ) 3 196,71 грн. судового збору.

6. В задоволенні позовних вимог про стягнення 267 582,03 грн - пені та 2 289, 47- 3% річних відмовити.

Позивач (Стягувач): Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича 127, ) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (33023, м. Рівне, вул. Соборна 2, ).

Відповідач 1 (Боржник): Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС Лтд" (35600, Рівненська область, місто Дубно, вул. Клима Савури 6, ).

Відповідач 2 (Боржник): Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустріал Корпорейшн" (01021, м. Київ, вул. Мечникова 16, офіс 2-11, ).

Відповідач 3 (Боржник): ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 15.04.2015 року Святошинським РУ ГУДМС України в місті Києві).

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 25.03.2021 року.

Суддя Церковна Н.Ф.