ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. ОдесаСправа № 916/770/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: Подуфалова І.В.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ"

на рішення господарського суду Одеської області від 17.03.2020, суддя в І інстанції Цісельський О.В., повний текст якого складено 27.03.2020 в м. Одесі

у справі №916/770/19

за позовом: Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ"

про стягнення 3 194 755,53 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Державне підприємство "Морський торговельний порт "Чорноморськ" (далі - ДП «МТП «Чорноморськ») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ" (далі - Товариство) про стягнення 3 194 775,53 грн. з яких: 2 638 899,77 грн. основного боргу, 377 309,82 грн. пені, 45 931,88 грн. 3 % річних та 132 634,06 грн. втрат від інфляції, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 не оплатив надані йому комунальні послуги та виконані роботи з обслуговування та утримання орендованих приміщень у період з січня 2018 по січень 2019 включно, заборгованість становить 2 638 899,77 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п.п. 5.5 договору 377 309,82 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 45 931,88 грн. 3 % річних та 132 634,06 грн. втрат від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.03.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ" на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ" основну суму заборгованості у розмірі 2 015 119 грн. 34 коп., пеню в розмірі 301 422 грн. 78 коп., інфляційні нарахування у розмірі 120 348 грн. 99 коп., 3% річних у розмірі 34 348 грн. 34 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 37 068 грн. 60 коп. та судові витрати на проведення експертизи в розмірі 68 000 грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи позов частково місцевий господарський суд виходив із того, що розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, а відповідачем не спростовано наявність заборгованості.

ТОВ "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ" у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить призначити у справі 916/770/19 комплексну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання:

1) Чи були фактично надані позивачем ДП «Морський торговельний порт «Чорноморський» послуги (виконані роботи) Товариству з обмеженою відповідальністю «Еко-Ресурс-Холдинг» за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 року за період з 01.01.2018 року по 31.01.2019 року?

2) Чи були понесені, і якщо так, в якому розмірі, ДП «Морський торговельний порт «Чорноморський», як балансоутримувача, витрати на утримання приміщень та території, які є предметом договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31 липня 2017 року, укладеним між ТОВ «Еко-Ресурс- Холдинг» і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області за період з 01.01.2018 року по 31.01.2019 року?

3) Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах позивача ДП «Морський торговельний порт «Чорноморський» розмір заборгованості за виконані роботи (надані послуги) за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 року за період з 01.01.2018 року по 31.01.2019 року?

4) Чи підтверджуються документально витрати позивача ДП «Морський торговельний порт «Чорноморський» за період з 01.01.2018 року по 31.01.2019 року, що формують собівартість виконаних робіт, наданих послуг згідно договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 року за період з 01.01.2018 року по 31.01.2019 року?

5) Яка частина нежитлових приміщень та території, яка орендується ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» згідно договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31 липня 2017 року, укладеним між ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, фактично використовується ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг», а яка займається співробітниками ДП «Морський торговельний порт «Чорноморський».

6) Проведення експертизи доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Рішення господарського суду Одеської області від 17.03.2020 у справі № 916/770/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають вирішальне значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи та призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, крім того під час розгляду справи судом було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою скаржник посилається на те, що судом було порушено принцип рівності учасників справи судового процесу перед законом і судом, надано перевагу доводам позивача над доводами відповідача, допущено процесуальні порушення при призначенні судової експертизи, оскільки на підтвердження обставин, які мають визначальне значення для справи, відповідач звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі комплексної експертизи, в задоволенні якого суд відмовив, однак вже в наступному судовому засіданні суд задовольнив клопотання позивача та призначив судову експертизу. При цьому, суд не надав можливості відповідачу запропонувати власні питання, які потрібно порушити перед експертом, та в ухвалі про призначення експертизи не навів обґрунтування чому було обрано саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз» і з яких підстав суд призначив вказану установу самостійно. Зазначені процесуальні порушення суттєво вплинули на результат розгляду справи та прийняття рішення.

Вказуючи те, що судом було безпідставно відмовлено в проведенні судової експертизи за клопотанням відповідача та надано перевагу позивачу при вирішенні процесуальних питань щодо проведення експертизи, враховуючи недоліки, які містить висновок експерта № 433 судово-економічної експертизи від 23.01.2020, скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції з метою всебічного та справедливого розгляду справи, а також повноти встановлення обставин у справі, що мають вирішальне значення, з дотриманням принципу рівності учасників справи та виправлення допущених місцевим господарським судом процесуальних порушень, повинен призначити судову експертизу.

Судом не було повно і всебічно з`ясовано обставини, на які посилався відповідач як на підставу своїх вимог і заперечень та не надано їм належної правової оцінки, що вплинуло на результат розгляду справи. Позивачем фактично не надавались послуги з обслуговування території ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» та не було понесено жодних витрат як балансоутримувача орендованої території, а тому у відповідача відсутні зобов`язання з оплати сум, які просить стягнути позивач. Відповідачем не отримувались і не підписувались Акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), а позивачем надані до суду Акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) підписані лише з його сторони та не надано доказів їх надсилання відповідачу. Суд першої інстанції помилково встановив отримання актів відповідачем без встановлення особи та наявності у неї повноважень на отримання таких актів.

У зв`язку з тим, що офісні приміщення з моменту укладення договору оренди нерухомого майна і до сьогодні використовуються позивачем у власних цілях і фактично не передані відповідачу, у Товариства відсутні зобов`язання перед ДП «МТП «Чорноморськ» щодо відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг по договору № 17/177-о/д від 17.08.2017р. в частині відшкодування вартості експлуатаційних витрат на утримання адміністративно-побутової будівлі (офісів) 738,40 кв.м. та приміщення адміністративно-побутового призначення площею 426,80 кв.м., які є складовою частиною будівлі складу.

Судом порушено право відповідача на участь у судовому засіданні з огляду на те, що представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке було направлено на електронну пошту господарського суду, однак ігноруючи вказане клопотання та епідеміологічну ситуацію в Україні, суд першої інстанції провів судове засідання та виніс оскаржуване судове рішення.

Судом було невірно застосовано ч.1 ст. 174 ГК України, оскільки суд проігнорував наявність між сторонами зобов`язань за угодою про співробітництво, якою встановлювались взаємні права та обов`язки щодо відшкодування витрат балансоутримувача. В контексті зазначеного, невірно було застосовано й ст. 525 ЦК України, яка забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також положення ст.629 ЦК України, ст.193 ГК України щодо обов`язковості умов договору для сторін. За відсутності належних доказів наявності заборгованості у відповідача та виконання обов`язків і, як наслідок понесення реальних витрат позивачем, суд неправильно застосував норму ч. 1 ст. 526 ЦК України. Судом не було встановлено правової природи договору та, як наслідок, невірно застосовано його положення. Судом також було помилково застосовано положення цивільного та господарського законодавства щодо забезпечення зобов`язання та наявності підстав для стягнення з відповідача неустойки та інфляційних втрат (ст. ст. 548, 546, 549, 611, 625 ЦК України).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач зазначає, що відповідач звернувся з клопотанням про призначення комплексної експертизи, на вирішення якої запропонував поставити питання, які не спрямовані на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі. Предметом спору не є ані розірвання договору, наприклад, із причин невиконання його умов позивачем, ані оскарження та визнання недійсними окремих положень договору, наприклад щодо визначення і розрахування ціни договору на підставі калькуляцій позивача. Із суті питань, які пропонував поставити на вирішення судової експертизи відповідач, вбачається, що він вимагав провести не експертизу, а ревізію. Таким чином, питання, запропоновані відповідачем, виходили за межі предмета доказування, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання.

Ухвалою господарського суду було призначено у справі судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено визначені питання. Відповідач не заперечував щодо проведення такої експертизи та не скористався правами, наданими ч. 5 статті 99 ГПК України, щодо запропонування суду власних питань. Зазначена ухвала не була оскаржена відповідачем в апеляційному порядку відповідно до чинного законодавства. Такі дії відповідача вказують, що на момент призначення експертизи за клопотанням позивача, відповідач не заперечував щодо проведення економічної експертизи, погоджувався з питаннями, які були поставлені на вирішення експерта та не надав жодних заперечень щодо призначення судом експерта чи щодо питань, які було поставлено на вирішення експерту.

Зроблені експертом висновки містять відповіді на поставлені судом питання, які є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, посилання відповідача на неповноту відповідей на поставленні питання спростовуються матеріалами справи, а зауваження відповідача містять цілий набір заперечень, які не мають жодного відношення до завдання, поставленого перед судовим експертом згідно винесених ухвалою питань та лише вводять суд в оману.

Враховуючи, що скаржником не обґрунтовано об`єктивної неможливості подати суду власний висновок експерта та відповідач у суді першої інстанції не заперечував щодо проведення експертизи за клопотанням позивача, не надавав свої заперечення та міркування щодо обраної експертної установи та визначених ухвалою питань відповідно до статті 99 ГПК України, не оскаржував ухвалу про призначення експертизи, та беручи до уваги, що судом було дотримано принцип рівності учасників справи перед судом та законом, позивач вважає, що правові підстави для призначення судової експертизи в апеляційному провадженні відсутні.

Майно згідно договору оренди фактично передано орендодавцем Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області і прийнято відповідачем, про що свідчить Акт приймання-передавання державного нерухомого майна. Таким чином, з моменту передачі майна, відповідач вступив у строкове платне користування майном, а отже у нього виникли певні зобов`язання за договором оренди.

Відповідач в апеляційній скарзі намагається перекручувати факти та навмисно невірно тлумачить положення Угоди про співробітництво, тому що по-перше, Угода про співробітництво не встановлює факт передачі приміщень позивачу, оскільки не є актом (документом про передання будівлі) у розумінні ст. 759 ЦК України; по-друге, Угода про співробітництво не зобов`язує позивача як особу, що нібито займає орендовані приміщення, звільнити такі приміщення, Угода декларує позицію сторін щодо тієї особи яка забезпечить звільнення приміщень у разі їх можливого зайняття сторонніми предметами, наприклад; по-третє, Угода про співробітництво жодним чином не є домовленістю сторін про припинення зобов`язань орендаря з відшкодування вартості витрат балансоутримувача, оскільки не є додатковою угодою до договору № 17/177-о/д. Окрім того, аргументи, на які посилається відповідач, не можуть розглядатись у рамках предмета даного позову. Доводи відповідача щодо нібито неможливості користуватися орендованим майном необхідно відхилити оскільки, по-перше, ці доводи не підтверджені жодними належними доказами, по-друге, зазначені доводи є такими, що виходять за межі позову, який було заявлено у суді першої інстанції.

Позивач звертає увагу апеляційного суду, що договір підписаний відповідачем без заперечень щодо його умов, протокол розбіжностей в порядку, визначеному ст. 181 ГК України відповідачем не складався, в судовому порядку вищезазначені положення договору не оспорювались. Таким чином, посилання відповідача на нібито неправомірне включення витрат передбачених п.п. 2.5, 2.10, 2.4 до калькуляцій суперечить умовам договору, який Товариством було підписано без будь-яких зауважень.

Окрім того, позивач наголошує, що рахунки та акти здачі-прийняття робіт надавались особисто представнику ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» під підпис, про що докази наявні в матеріалах справи. Із зазначеного вбачається, що відповідач намагається ввести суд в оману зазначаючи про неотримання рахунків та актів, та уникнути виконання зобов`язань за договором з надуманих і таких що не відповідають дійсності підстав.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте 17.02.2021 до апеляційного суду від представника відповідача адвоката Яценко С.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю участі у судовому засіданні з огляду на інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19.

Враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника Товариства.

Посилання представника відповідача адвоката Яценко С.А. на бажання безпосередньо взяти участь у судовому засіданні для доведення своїх доводів суду, не може бути підставою для відкладення розгляду справи, оскільки доводи скаржника були детально викладені в апеляційній скарзі, в попередньому судовому засіданні апеляційного суду від 17.12.2020 адвокат Яценко С.А. надавав ґрунтовні пояснення та наводив свої доводи і міркування щодо питань, які виникли під час розгляду справи, а матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду скарги й за відсутності представників учасників справи. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши клопотання скаржника про призначення у справі комплексної експертизи колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд відзначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, про що вказано у п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23 березня 2012 року №4.

Отже, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, вона здійснюється у разі встановлення судом недостатності доказів, наявних у матеріалах справи для можливості прийняття рішення за результатами розгляду.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, колегія суддів також враховує, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Крім того, у постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 922/2716/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що суду слід виходити з того, що призначення судової експертизи, як процесуальної дії суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що, відповідно, може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, а тому у кожному разі має бути обґрунтованою. При цьому призначення судової експертизи з порушенням зазначених вимог має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, дослідивши обставини, викладені у клопотанні скаржника, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для призначення комплексної експертизи, оскільки відсутня необхідність у спеціальних знаннях для встановлення обставин справи, що стосуються предмету доказування, спір може бути розглянуто за наявними в матеріалах справи доказами, а питання, які скаржник пропонує поставити перед експертом, мають не експертний, а суто правовий характер, вирішення котрих віднесено законом до компетенції суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31.07.2017 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко-Ресур-Холдинг" (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, а саме: частину нежитлових приміщень, адміністративно-побутової будівлі (інв. №4081, реєстровий №1125672.2.РАЯИЮК0726) та будівлю складу №24 (інв, №4083, реєстровий №1125672.2.РАЯИЮК0728) з рампою та навісом, відкритого майданчику (мостіння), що прилягає до складу №24, загальною площею 20 020,10 кв.м, за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Сухолиманська. 72-73, що обліковується на балансі Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ", вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що була проведена ТОВ "ЕКСПЕРТНЕ АГЕНТСТВО "УКРКОНСАЛТ" станом на 31 січня 2017р, та становить 71 786 325,00 гривень.

Майно передано в оренду з метою розміщення вантажно-складського комплексу (розміщення офісів - 738,40 кв.м., складів та інше використання нерухомого майна - 19281,70 кв.м.).

Згідно з п. п. 5.8, 5.11 даного договору орендар зобов`язався забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.

Своєчасно здійснювати за власний рахунок капітальний, поточний та інші види ремонтів орендованого майна.

За умовами п. 5.15 даного договору орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.

Цей договір укладено строком на 15 років, що діє з 31.07.2017 до 31.07.2032 включно (п. 10.1).

Зазначене у даному договорі державне нерухоме майно, що обліковується на балансі ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ", було передано орендареві від орендодавця за Актом приймання-передавання від 07.08.2017, підписаним сторонами та балансоутримувачем.

17.08.2017 року між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Чорноморськ" (балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко-Ресурс-Холдинг" (орендар) було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д, згідно з п. 1.1. якого балансоутримувач виконує обслуговування та експлуатацію державного нерухомого майна, а саме:

- частину нежитлових приміщень адміністративно-побутової будівлі (інв. № 4081, реєстровий № 01125672.2РАЯИЮК0726) площею 738,20кв.м.;

- будівлю складу № 24 (інв. № 4083, реєстровий № 01125672.2РАЯИЮК0728) з рампою та навісом площею 11 549,70 кв. м.;

- мостіння, що прилягає до складу № 24 площею 7732,00 кв.м., за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Сухолиманська, 72, 73, що обліковується на балансі Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ", а орендар відшкодовує витрати балансоутримувача на обслуговування та експлуатацію майна.

За умовами п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.2.3 даного договору балансоутримувач зобов`язався забезпечити виконання всього комплексу робіт, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням приміщення, у тому числі орендарю і його співробітникам, згідно з вимогами чинного законодавства України, надання орендарю комунальних послуг за діючими розцінками і тарифами, а орендар, у свою чергу, зобов`язався, зокрема, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату на рахунок балансоутримувача за обслуговування території та утримання приміщень згідно калькуляцій. Розмір вищезгаданих витрат та послуг може бути переглянуто балансоутримувачем в односторонньому порядку. Додаткова угода при цьому не укладається.

Розділом 4 встановлено ціну договору. Відповідно до п. 4.1., ціна договору згідно калькуляцій:

49,90 гри. - вартість відшкодування експлуатаційних витрат на утримання 1 кв.м. адміністративно-побутової будівлі у місяць;

3,37 грн. - вартість утримання 1 кв.м. мостіння у місяць;

9,20 грн. - вартість відшкодування експлуатаційних витрат на утримання 1 кв.м. будівлі складу № 24 з рамою та навісом в місяць;

Розрахунок вартості за водопостачання, водовідведення та споживання електроенергії визначається за діючими у балансоутримувача тарифами на час спожитих послуг.

Згідно з п. 4.2. договору, сума договору є орієнтованою (розрахунковою) та залежить від обсягу спожитих послуг, у т. ч. визначених за приладами обліку та розміру діючих тарифів.

Пунктом 5.5 договору передбачено, що за несвоєчасні розрахунки за надані послуги орендар сплачує пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно з п. 7.1. договору, даний договір набуває чинності від дня його укладання сторонами та діє протягом строку дії договору оренди нерухомого майна від 31 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. в реєстрі нотаріальних дій № 509 від 31 липня 2017 року (обліковий номер РВ ФДМ України по Одеській області 02, реєстраційний номер Балансоутримувача № 17/173- о/д), а саме до 31 липня 2032 року.

Сторони досягли згоди, що умови договору, відповідно до ст.631 ЦКУ, застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 31 липня 2017 року, тобто з дати укладання договору оренди нерухомого майна від 31 липня 2017 року.

Зміни або доповнення до цього договору допускаються за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткових угод.

На виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позивач у період з січня 2018 по січень 2019 включно надав відповідачеві обумовлені договором комунальні послуги та виконав роботи пов`язані з обслуговуванням та утриманням орендованих останнім приміщень, за результатами яких складено відповідні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 2 638 899,77 грн., на оплату яких виставлено відповідачу рахунки, які були отримані уповноваженими представниками відповідача під підпис.

Проте, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав та не відшкодував позивачу вартість витрат на утримання орендованого нерухомого майна та наданих комунальних послуг, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з цим позовом.

Отже, причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2 638 899,77 грн. згідно з договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017, що був укладений між сторонами, а також 377 309,82 грн. пені, 45 931,88 грн. 3 % річних та 132 634,06 грн. втрат від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Задовольняючи позов частково господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що в порушення вимог чинного законодавства та умов спірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 відповідач не надав суду належних доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним договором щодо відшкодування позивачу вартості витрат на утримання орендованого нерухомого майна та наданих комунальних послуг у встановлений строк, отже, наявний борг, а також пеня, проценти річних та втрати від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заявлених ДП «МТП «Чорноморськ» позовних вимог, з огляду на таке.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до частини 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом установлено, що за умовами п. 5.15 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.07.2017 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством, орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.

За умовами п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.2.3 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д, укладеного між ДП «МТП «Чорноморськ» та Товариством 17.08.2017 року, позивач зобов`язався забезпечити виконання всього комплексу робіт, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням приміщення, у тому числі орендарю і його співробітникам, згідно з вимогами чинного законодавства України, надання орендарю комунальних послуг за діючими розцінками і тарифами, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався, зокрема, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату на рахунок балансоутримувача за обслуговування території та утримання приміщень згідно калькуляцій. Розмір вищезгаданих витрат та послуг може бути переглянуто балансоутримувачем в односторонньому порядку. Додаткова угода при цьому не укладається.

При цьому, розділом 4 сторони встановили ціну даного договору.

Так відповідно до п. 4.1., ціна договору згідно калькуляцій:

49,90 гри. - вартість відшкодування експлуатаційних витрат на утримання 1 кв.м. адміністративно-побутової будівлі у місяць;

3,37 грн. - вартість утримання 1 кв.м. мостіння у місяць;

9,20 грн. - вартість відшкодування експлуатаційних витрат на утримання 1 кв.м. будівлі складу № 24 з рамою та навісом в місяць;

Розрахунок вартості за водопостачання, водовідведення та споживання електроенергії визначається за діючими у балансоутримувача тарифами на час спожитих послуг.

Також судом установлено, що на виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позивач у період з січня 2018 по січень 2019 включно надав відповідачеві обумовлені договором комунальні послуги та виконав роботи пов`язані з обслуговуванням та утриманням орендованих останнім приміщень, за результатами яких складено відповідні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 2 638 899,77 грн., на оплату яких виставлено відповідачу рахунки, які були отримані уповноваженими представниками відповідача під підпис. Проте, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав та не відшкодував позивачу вартість витрат на утримання орендованого нерухомого майна та наданих комунальних послуг.

Згідно з висновком експерта №433 судово-економічної експертизи, складеним 23.01.2020р. судовим експертом ТОВ «Одеський регіональний центр незалежних експертиз»:

1. За результатами проведених досліджень встановлено, що розрахунок вартості відшкодування експлуатаційних витрат на утримання 1 кв.м. адміністративно - побутової будівлі у місяць (адміністративно - побутової будівлі 4-го терміналу ІМТП), яка включена до п.4.1. Договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №17/177-о/д від 17.08.2017 року документально підтверджується у сумі 41,5грн., що на 8,40грн. (41,5-49,90) менше ніж за даними калькуляцій.

2. За результатами проведених досліджень встановлено, що розрахунок вартості утримання 1 кв.м. мостіння у місяць (виробничої ділянки на 4-му терміналі), яка включена до п.4.1. Договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 року підтверджується документально у сумі 2,58грн., що на 0,79грн. (2,58-3,37) менше ніж за даними калькуляцій.

3. За результатами проведених досліджень встановлено, що розрахунок вартості відшкодування експлуатаційних витрат на утримання 1 кв.м. будівлі складу №24 з рамою та навісом в місяць (будівля вантажного складу №24) у сумі 9,20грн., яка включена до п.4.1. Договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 17/177-о/д від 17.08.2017 року підтверджується документально на суму 9,04грн., що на 0,16грн. (9,04-9,20) менше ніж за даними калькуляцій.

4. За результатами проведених досліджень встановлено, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ" станом на 20.03.2019 року перед Державним підприємством "Морський торговельний порт "Чорноморськ" відповідно до умов договору № 17/177-о/д від 17.08.2017 року документально та розрахунково підтверджується у розмірі 2 015 119,34грн. без ПДВ.

5. За результатами проведених досліджень документально та розрахунково встановлено, що загальний розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ" перед Державним підприємством "Морський торговельний порт "Чорноморськ" станом на 20.03.2019 року по розрахункам за Договором відшкодування №17/177-од від 17.08.2017 року становить 2 471 239,45грн. та містить в собі такі складові: - основна сума заборгованості у розмірі 2 015 119,34грн.; - пеня у розмірі 301 422,78 грн.; - інфляційні нарахування у розмір 120 348,99грн.; - 3% річних у розмірі 34 348,34грн.

В апеляційного суду не має сумнівів в достовірності висновків даної експертизи. Вона проведена з дотриманням встановленого процесуального порядку особою, яка має спеціальні знання для вирішення поставлених перед нею питань та тривалий стаж експертної роботи; експертному дослідженню був підданий необхідний та достатній матеріал, що міститься в 4-х томах господарської справи, а методи, використані при експертному дослідженні, та зроблені на його підставі висновки науково обґрунтовані.

Не суперечать висновки зазначеної експертизи й іншим зібраним у справі доказам, достовірність яких також встановлена судом, зокрема, вищезгаданим Актам здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), калькуляції вартості відшкодування експлуатаційних витрат, претензійному листуванню між сторонами, актам комісійного обстеження орендованих нежитлових приміщень, методиці розрахунку експлуатаційних витрат ДП «МТП «Чорноморськ», договорам про надання та закупівлю послуг водопостачання, водовідведення, теплопостачання, дезінсекції та дератизації, з вивозу твердих відходів та специфікаціям до них, укладеним ДП «МТП «Чорноморськ» з надавачами таких послуг, розшифровкам до калькуляції вартості відшкодування експлуатаційних витрат з утримання виробничих ділянок, будівлі вантажного складу № 24 та адміністративно - побутової будівлі 4-го терміналу порту, а також обчисленому відповідачем розрахунку витрат Товариства та укладеним останнім з підприємствами - постачальниками послуг договорами.

З цих підстав колегією суддів не приймаються до уваги наведені скаржником в апеляційній скарзі питання щодо неповноти експертного дослідження та невідповідності висновку експерта матеріалам справи, складеного 23.01.2020 судовим експертом ТОВ «Одеський регіональний центр незалежних експертиз», оскільки зазначений висновок є належним доказом у розумінні ст. 73 ГПК України, який оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу (ст. 104 ГПК України).

Необґрунтованими також слід визнати твердження скаржника про порушення місцевим судом принципу рівності учасників справи перед законом і судом, надання переваги доводам позивача над доводами відповідача та допущених процесуальних порушеннях при призначенні судової експертизи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду за клопотанням позивача у справі було призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено визначені питання. При цьому, відповідач не заперечував щодо проведення такої експертизи та не скористався наданим ч. 5 статті 99 ГПК України правом запропонувати суду власні питання, роз`яснення яких, на його думку, потребує висновку експерта. Зазначена ухвала не була оскаржена відповідачем в апеляційному порядку відповідно до чинного законодавства. Такі дії відповідача свідчать про те, що на момент призначення експертизи за клопотанням позивача, відповідач не заперечував щодо проведення економічної експертизи, погоджувався з питаннями, які були поставлені на вирішення експерта та не надав жодних заперечень щодо призначення судом експерта чи щодо питань, які було поставлено на вирішення експерту.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ним самостійно здійснювалося обслуговування орендованих приміщень, утримання території та об`єктів оренди, перевірялося судом першої інстанції та обґрунтовано не було прийнято до уваги.

Так, подані відповідачем в обґрунтування своїх заперечень договори, первинні та інші розрахункові документи, які укладались ним з контрагентами - постачальниками послуг підтверджують витрати саме Товариства, які не мають ніякого відношення до витрат балансоутримувача за спірним договором №17/177-0/д від 17.08.2017 року. Документи, які можуть підтверджувати витрати балансоутримувача та містять вихідні дані про такі витрати можуть бути лише у ДП МТП «Чорноморськ». Таким чином, орендарем не покривались витрати балансоутримувача, а проводились витрати на утримання майна тощо, що відповідає умовам п. п. 5.8, 5.11 договору оренди. Слід також зауважити, що первинна документація Товариства стосовно понесених ним витрат у 2018 році не має жодного відношення до спірного договору №17/177-0/д від 17.08.2017, оскільки такі витрати орендарем проводились за межами виконання цього договору.

Твердження відповідача про те, що позивачем фактично не надавались послуги з обслуговування території ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» та не було понесено жодних витрат як балансоутримувача орендованої території, а тому у відповідача відсутні зобов`язання з оплати сум, які просить стягнути позивач, об`єктивно нічим не підтверджено та спростовується встановленими по справі обставинами, наведеними в мотивувальній частині даної постанови.

Посилання на те, що відповідачем не підписувались Акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), а позивачем надані до суду такі Акти підписані лише з його сторони без надання доказів їх надсилання відповідачу, не заслуговують на увагу з огляду на те, що складання таких актів умовами спірного договору не передбачено.

Твердження про те, що суд першої інстанції помилково встановив отримання актів особою відповідача без наявності у неї повноважень на отримання таких актів, спростовується матеріалами справи.

Недоведеним визнається твердження скаржника, що офісні приміщення з моменту укладення договору оренди нерухомого майна і до сьогодні використовуються позивачем у власних цілях і фактично не передані відповідачу, тому у Товариства відсутні зобов`язання перед ДП «МТП «Чорноморськ» щодо відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг по договору № 17/177-о/д від 17.08.2017р. в частині відшкодування вартості експлуатаційних витрат на утримання адміністративно-побутової будівлі (офісів) 738,40 кв.м. та приміщення адміністративно-побутового призначення площею 426,80 кв.м., які є складовою частиною будівлі складу.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції чинній на момент укладення договору, передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 795 ЦК України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 2.1. договору оренди від 31.07.2017, орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

При цьому, Акт приймання-передавання державного нерухомого майна, що обліковується на балансі ДП «МТП «Чорноморськ» до договору оренди від 31.07.2017, укладеного з Товариством, підписано сторонами 07.08.2017.

Отже, державне нерухоме майно фактично було передано орендодавцем - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області і прийнято відповідачем - Товариством 07.08.2017, що підтверджується Актом приймання-передавання державного нерухомого майна.

Таким чином, з моменту передачі майна, відповідач вступив у строкове платне користування майном, а отже, у відповідача виникли певні зобов`язання за договором оренди.

Виникнення таких зобов`язань відповідачем визнається, зокрема, Товариством у повному обсязі сплачуються орендні платежі орендодавцю з моменту виникнення зобов`язань і до теперішнього часу.

При цьому, в матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили що відповідач звертався до орендодавця з пропозиціями про звільнення від внесення орендної плати протягом періоду неможливості користування орендованим майном. Окрім того, у випадку здійснення орендареві перешкод щодо користування орендованим майном, відповідач не був позбавлений можливості звернутися із заявами та скаргами до правоохоронних органів або ж із позовом про усунення перешкод у користування майном на підставі ст. 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 391 ЦК України. Таким чином, з вищенаведеного можна зробити висновок, що відповідачу фактично передано все майно визначене договором оренди та відповідачем не доведено неможливість використання ним орендованого нерухомого майна за цільовим призначенням.

Щодо посилання відповідача на неврахування судом наявності між сторонами зобов`язань за угодою про співробітництво, якою встановлювались взаємні права та обов`язки щодо відшкодування витрат балансоутримувача, то предметом цієї Угоди є співробітництво Підприємства, Порту та Профспілок в галузі соціально-трудових правовідносин та співробітництво між Підприємством та Портом в господарських правовідносинах, а також забезпечення збереження соціального стану працівників Порту, забезпечення реалізації прав працівників на працю, що визначено п. 1.1. Угоди про співробітництво.

Колегія суддів зазначає, що відповідач помилково довільно тлумачить зміст Угоди про співробітництво, оскільки по-перше: Угода про співробітництво не встановлює факт передачі приміщень позивачу, оскільки не є актом (документом про передання будівлі) у розумінні ст. 759 ЦК України; по-друге: Угода про співробітництво не зобов`язує позивача як особу, що займає орендовані приміщення, звільнити такі приміщення, Угода декларує позицію сторін щодо тієї особи яка забезпечить звільнення приміщень у разі їх можливого зайняття сторонніми предметами, наприклад; по-третє: Угода про співробітництво не є домовленістю сторін про припинення зобов`язань орендаря з відшкодування вартості витрат балансоутримувача, оскільки не є додатковою угодою до спірного договору № 17/177-о/д.

Також скаржник в скарзі посилається на неправильне застосування судом статей ГК України, ЦК України, проте викладає положення вказаних норм матеріального права без обґрунтування суті їх порушення або неправильного застосування судом, що не спростовує обґрунтованих висновків місцевого суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту надання йому позивачем комунальних послуг та виконання робіт з обслуговування та утримання орендованих приміщень у визначених кількості та вартості, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 2 015 119,34 грн., визначений за результатами проведених експертних досліджень, обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п. 5.5 договору - 377 309,82 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 45 931,88 грн. 3 % річних та 132 634,06 грн. втрат від інфляції.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами спірного договору № 17/177-о/д строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, відсотків річних та втрат від інфляції є обґрунтованою.

За результатами проведених досліджень судовим експертом ТОВ «Одеський регіональний центр незалежних експертиз» у висновку № 433 від 23.01.2020 документально та розрахунково встановлено, що загальний розмір заборгованості Товариства перед ДП "МТП "Чорноморськ" станом на 20.03.2019 року по розрахункам за договором відшкодування №17/177-од від 17.08.2017 року становить 2 471 239,45грн. та містить в собі такі складові: - основна сума заборгованості у розмірі 2 015 119,34грн.; - пеня у розмірі 301 422,78 грн.; - інфляційні нарахування у розмір 120 348,99грн.; - 3% річних у розмірі 34 348,34грн.

Зазначені розрахунки експерта відповідають умовам укладеного сторонами договору №17/177-од від 17.08.2017 та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правильно були задоволені частково місцевим судом.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.

Твердження скаржника щодо порушення його права на участь у судовому засіданні з огляду на те, що представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке було направлено на електронну пошту господарського суду, однак ігноруючи вказане клопотання та епідеміологічну ситуацію в Україні, суд першої інстанції провів судове засідання та виніс оскаржуване судове рішення, спростовується матеріалами господарської справи, оскільки у справі таке клопотання відсутнє.

Крім того, явка представника відповідача не визнавалася обов`язковою, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж, у попередньому судовому засіданні, яке відбулось 03.03.2020, представник відповідача адвокат Яценко С.А. надавав пояснення суду, наводив свої доводи і міркування та відповідав на запитання суду, про що свідчить протокол судового засідання від 03.03.2020.

В той же час, оголошення карантину внаслідок поширення коронавірусу COVID-19 не зупиняє роботи судів, а правосуддя в Україні здійснюється і в період зазначеного карантину (з дотриманням необхідних запобіжних заходів). При цьому, враховуючи карантинні обмеження, учасник справи, відповідно до статті 197 ГПК України, не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, і зокрема, з використанням власних технічних засобів відповідно до частини 4 наведеної статті, проте не скористався таким своїм правом.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 17 березня 2020 у справі № 916/770/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО-РЕСУРС-ХОЛДИНГ" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Бєляновського В.В. з 23.02.2021 по 23.03.2021 повна постанова складена 26.03.2021.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.