СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2021 р. Справа № 922/2234/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.,

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Пахомова І.Б. (вх. №3369 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2234/20, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Пономаренко Т.О.,

за позовом Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування", м. Харків,

до фізичної особи - підприємця Пахомова Ігора Борисовича, м. Харків,

про стягнення коштів

та за зустрічною позовною заявою фізичної особи - підприємця Пахомова Ігора Борисовича, м. Харків,

до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування", м. Харків,

про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі № 922/2234/20 задоволено частково первісний позов. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Пахомова Ігора Борисовича на користь Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" заборгованість у сумі 82870,02 грн, з яких: основний борг у розмірі 78088,00 грн, пеня у розмірі 3555,09 грн, 3% річних у розмірі 715,15 грн, інфляційні втрати у розмірі 511,78 грн, а також суму судового збору у розмірі 2099,99 грн. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця Пахомова Ігора Борисовича до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, ФОП Пахомов І.Б. звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі № 922/2234/20 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов по справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Пахомова І.Б. (вх. №3369 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2234/20; призначено справу до розгляду на 25 лютого 2021 року, про що повідомлено учасників справи в порядку статей 120, 268 Господарського процесуального кодексу України.

16.02.2021 до апеляційного господарського суду від АТ "УКРНДІХІММАШ" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1997), в якому позивач за первісним позовом заперечує проти доводів апелянта, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ФОП Пахомова І.Б., а оскаржуване рішення залишити без змін. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на те, що умовами укладеного договору оренди передбачено сплату орендної плати до фактичного звільнення приміщення, яке було звільнено лише 20.09.2020, а тому вважає правомірним нарахування орендної плати до 31.08.2020. Також, вказує на недоведеність відповідачем за первісним позовом наявності обставин для звільнення від сплати орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України. Щодо зустрічного позову позивач за первісним позовом вказує, зокрема, на те, що заявлені витрати на поліпшення орендованого майна не стосуються відносин сторін за договором оренди від 10.11.2019 №20-058, що є предметом даного судового спору.

Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 25.02.2021 з розгляду апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Пахомова І.Б. розпочалось за участю апелянта та його представника, який надав пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги. Присутній в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заперечував проти доводів апелянта з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 25.02.2021 відповідно до вимог частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 23.03.2021 до 16:15 год.

Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 23.03.2021 з розгляду апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Пахомова І.Б. розпочалось за участю представників сторін. Присутній представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив суд її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2234/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов по справі. Представник позивача за первісним позовом зазначив про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 10.11.2019 між Акціонерним товариством "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Пахомовим Ігорем Борисовичем (орендар) укладений договір оренди №20-058 (далі - договір оренди), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування приміщення, загальною площею 170,95 кв.м., за адресою: 61001, м. Харків, вул. Конєва, 21 (а.с.13-14).

Зазначене у пункті 1.1 договору приміщення орендодавець передає орендарю під в`язальне виробництво та не може бути використане для інших цілей, не обумовлених цим договором (п.1.2 договору).

Термін договору оренди встановлюється з 01.01.2020 по 31.12.2020 (п.1.4 договору).

Згідно з пунктом 1.5 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі в оренду приміщення.

Відповідно до пункту 2.1 договору розмір орендного платежу встановлюється на договірній основі з урахуванням стану і оснащення орендованого приміщення і становить 15387,00 грн у місяць (у тому числі ПДВ 20% - 2 564,50 грн), включаючи комунальні послуги, плату за землю, обслуговування та ремонт електричних мереж та інші експлуатаційні витрати орендодавця.

Крім орендного платежу орендар щомісячно робить орендодавцеві відшкодування:

- за спожиту електроенергію в попередньому періоді згідно з показаннями електролічильників і діючими тарифами за рахунками, що виставляються орендодавцем;

- за реактивну електроенергію згідно даних АК "ХАРКІВОБЛЕНЕРГО" по рахунках, що виставляються орендодавцем (п.2.1.Договору).

Орендний платіж, зазначений у пункті 2.1 цього договору, орендар зобов`язаний перераховувати авансом за наступний місяць не пізніше останнього числа поточного місяця на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 в AT "Райффайзен Банк Аваль" м. Київ, МФО 380805, (п.2.2 договору).

У разі несвоєчасного перерахування орендного платежу (авансового платежу) орендар сплачує орендодавцю штрафну пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (п.2.3 договору).

Якщо до 15 числа поточного (розрахункового) місяця авансовий платіж не буде внесений, орендодавець має право в односторонньому порядку відключити подачу електроенергії і розірвати договір з обов`язковим погашенням орендарем орендного платежу, нарахованого за період до моменту розірвання договору (п. 2.4 договору).

Зміна розміру орендного платежу здійснюється відповідно до умов договору та оформляється додатковою угодою до цього договору (п.2.5 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендар зобов`язується за свій рахунок утримувати взяте в оренду приміщення, встановлене в приміщенні обладнання в належному технічному і санітарному стані, при необхідності проводити поточний ремонт, суворо дотримуватися санітарних норм і правил.

Орендар не має права проводити без дозволу орендодавця капітальний ремонт, переобладнання чи перепланування приміщень, взятих в оренду. У разі проведення ремонту невіддільного від цілості майна, отриманого в оренду, його вартість враховується в орендному платежі або відшкодовується за погодженням сторін (п.3.4 договору).

Відповідно до пункту 3.6 договору після закінчення терміну дії договору, якщо немає згоди про його продовження на новий термін або в разі його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний в 15-ти денний термін здати орендодавцеві приміщення в належному стані з усіма зробленими в них поліпшеннями. Всі поліпшення, зроблені орендарем за його рахунок, як з узгодження, так і без узгодження з орендодавцем, які стали невід`ємною частиною приміщення, переходять у власність орендодавця. Орендар зобов`язаний усунути шкоду, заподіяну з його вини орендодавцеві.

У пункті 3.8 договору передбачено, що у разі дострокового припинення дії договору орендар зобов`язаний попередити в письмовому вигляді орендодавця за 15 календарних днів до фактичного звільнення приміщення. Орендний платіж сплачується орендарем по день фактичної здачі приміщення.

Якщо після закінчення терміну договору оренди, достроковому розірванні цього договору орендар не звільнив орендовані приміщення у встановленому цим договором порядку, або якщо орендар самовільно (незалежно від причин) залишив орендовані приміщення, то орендодавець має право обмежити доступ представників орендаря до приміщень, звільнити орендовані приміщення від майна орендаря, склавши відповідний опис (акт) залишеного майна, і передати зазначені приміщення в оренду третім особам. При цьому за будь-яке майно, залишене орендарем, його співробітниками і третіми особами в орендованому приміщенні, орендодавець ніякої відповідальності не несе (п.3.10 договору).

Орендар має право за власні кошти забезпечити охорону орендованих приміщень. Орендодавець не несе відповідальності за збереження майна, яке перебуває в орендованих приміщеннях (3.14.Договору).

Відповідно до пункту 4.6 договору сторони звільняються від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, якщо вони викликані обставинами непереборної сили, що не залежать від дій і волі сторін.

Додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають однакову юридичну силу, якщо вони складені в тій самій формі, що і договір (п.4.9 договору).

Відповідно до акту приймання-передачі орендованих приміщень від 01.01.2019 Акціонерне товариство "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" здало, а фізична особа-підприємець Пахомов Ігор Борисович прийняв в орендне користування приміщення загальною площею 170,95 кв.м. з 01.01.2020 у відповідності до договору оренди від 10.11.2019 № 20-058 (а.с.15).

31.03.2020 між Акціонерним товариством "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Пахомовим Ігорем Борисовичем (орендар) укладено додаткову угоду №1 до договору оренди від 10.11.2019 №20-058 (далі - додаткова угода №1), якою пункт 2.1 викладено в такій редакції: розмір орендного платежу встановлюється на договірній основі з урахуванням стану і оснащення орендованого приміщення і становить 10770,00 грн у місяць (у тому числі ПДВ 20% - 1795,00 грн), включаючи комунальні послуги, плату за землю, обслуговування та ремонт електричних мереж і інші експлуатаційні витрати орендодавця (а.с. 16).

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди № 1 термін дії цієї додаткової угоди встановлюється з 01.04.2020 по 31.05.2020.

Матеріали справи містять засвідчені підписами та печаткою сторін акти надання послуг від 31.01.2020 №96 за січень на суму 15387,00 грн, від 29.02.2020 №310 за лютий на суму 15387,00 грн та від 31.03.2020 №501 за березень на суму 15387,00 грн (а.с.17-19).

Як вказує позивач за первісним позовом, відповідач за первісним позовом за наступні періоди відмовився приймати та підписувати акти надання послуг, про що працівниками позивача був складений акт про відмову підписання актів надання послуг від 03.07.2020 (а.с.20).

В подальшому, як зазначає позивач за первісним позовом, з березня 2020 року відповідач не сплачував в повному обсязі орендний платіж, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за договором оренди від 10.11.2019 №20-058.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 26.06.2020 №04/96л АТ "УКРНДІХІММАШ" повідомило відповідача за первісним позовом про необхідність оплатити заборгованість по орендній платі за березень-червень 2020 року у розмірі 47314,00 грн та авансовий платіж за липень 2020 року у сумі 15387,00 грн; просило погасити зазначену заборгованість до 03.07.2020 (а.с.21).

Листом від 02.07.2020 відповідач за первісним позовом просив зарахувати вартість капітального ремонту і перепланування приміщення у рахунок його заборгованості по орендній платі за березень-червень 2020 року у сумі 47314,00 грн та поточної заборгованості у сумі 15387,00грн, посилаючись на виникнення цієї заборгованості у зв`язку з введенням карантину на території України та існування обставин непереборної сили, що не залежать від його дій та волі згідно з умовами пункту 4.6 договору оренди (а.с. 22).

Крім того, відповідач за первісним позовом листом від 03.07.2020 повідомив орендодавця про відсутність можливості сплачувати орендну плату та просив позивача за первісним позовом розірвати договір оренди від 10.11.2019 № 20-058 (а.с. 23).

У відповідь на заяви від 02.07.2020 та 03.07.2020 позивач за первісним позовом листом від 06.07.2020 №01/103л повідомив ФОП Пахомова І.Б. про наявність заборгованості за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058 по орендній платі за період березень-липень 2020 року на загальну суму 62701,00 грн. Крім того, посилаючись на порушення орендарем умов договору, зазначив про необхідність достроково розірвати договір оренди від 10.11.2019 № 20-058 з 03.07.2020. При цьому, орендодавцем зауважено на відсутності доказів, що введення карантину на території України призвело до неможливості виконання умов договору оренди, зокрема, сплачувати орендну плату за період березень-червень 2020 року та є для цих відносин обставиною непереборною сили, оскільки діяльність орендаря не підлягала обов`язковому зупиненню у зв`язку із введенням карантину (а.с. 24).

Листами від 08.07.2020 відповідач за первісним позовом повідомив орендодавця про проведення робіт щодо вивезення майна та обладнання у період з 9-17 липня 2020 року шістьма особами, у зв`язку з чим просив надати дозвіл на демонтаж вікна і підвіконного отвору та дозволити допуск вантажного транспорту на територію товариства; вимагав надати безперешкодний доступ для вивезення майна (а.с. 122-123).

На вказані заяви відповідача за первісним позовом АТ "УКРНДІХІММАШ" у листі від 08.07.2020 № 01-106л повідомив про те, що допуск автомобільного транспорту та вантажників для вивезення майна буде відбуватись лише за попереднім письмовим погодженням з керівником АТ "УКРНДІХІММАШ" за умови подання заявки з відомостями про конкретний транспорт та осіб, яких необхідно допустити; вивезення майна має відбуватись за присутності представників договору оренду. Водночас, орендодавцем відмовлено у наданні дозволу на демонтаж вікна та підвіконного отвору, оскільки це може призвести до пошкоджень несучої стіни та завдати збитки орендарю (а.с. 124).

Листом від 23.07.2020 №01/124л позивачем за первісним позовом повідомлено ФОП Пахомова І.Б. про закінчення 15-денного строку для звільнення орендованого приміщення, у зв`язку з чим обмежено доступ орендаря та його працівників на територію АТ "УКРНДІХІММАШ" та залучено спеціалізовану організацію для розроблення проекту виконання робіт, необхідних для звільнення приміщення (а.с. 126).

Також, листом від 30.07.2020 №01/128л повідомлено орендаря про те, що з метою підготовки до звільнення орендованого приміщення згідно з пунктом 3.10 договору оренди заплановано провести комісійне обстеження даного приміщення 31.07.2020 та запропоновано взяти особисту участь у відкритті приміщення та проведенні опису майна (а.с. 136).

Матеріали справи містять акт опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020.

Відповідно до акту звільнення приміщення від 20.09.2020 проведені роботи по звільненню приміщення № 3 на другому поверсі в корпусі 11-А за адресою: вул. Конєва, 21, яке раніше знаходилось в орендованому користуванні ФОП Пахомова І.Б. згідно з договором оренди від 10.11.2019 № 20-058; вказані роботи проведені на підставі проекту виконання робіт, який розроблено ТОВ "Ремкран" згідно з договором від 20.07.2020 № 2007.

У вказаному акті зазначено про те, що майно, яке знаходилось на відповідальному зберіганні АТ "УКРНДІХІММАШ" згідно акту опису та прийняття на відповідальне зберігання майна від 31.07.2020 переміщено у приміщення №1 корпус В-1, що знаходиться на території АТ "УКРНДІХІММАШ" за адресою: м. Харків, вул. Конєва, 21., приміщення опломбовано. У цьому акті також зазначено про те, що Пахомов І.Б. відмовився підписувати його (а.с.146).

У липні 2020 року позивач - Акціонерне товариство "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" (далі - АТ "УКРНДІХІММАШ"), звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 31.08.2020 вх. 19872, яка прийнята ухвалою суду від 02.09.2020) до ФОП Пахомова І.Б. про стягнення заборгованості у розмірі 82949,18 грн, з яких основний борг з орендної плати у сумі 78088,00 грн, пеня у розмірі 3634,25 грн, 3% річних у розмірі 715,15 грн, інфляційні втрати у розмірі 511,78 грн (а.с. 1-3, 90-91, 106-109).

Позов обґрунтовано тим, що відповідач за первісним позовом не виконав взяті на себе зобов`язання за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058 (далі - договір оренди) зі сплати орендної плати у строки, встановлені умовами вищезазначеного договору, не звільнив та не повернув приміщення, тому, відповідно до умов договору, зобов`язаний сплатити орендну плату за весь час користування майном, штрафні санкції, передбачені цим договором, а також інфляційні втрати та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Водночас, відповідач за первісним позовом, заперечуючи проти позовних вимог, звернувся до суду першої інстанції зі зустрічною позовною заявою до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування", в якій просив стягнути з АТ "УКРНДІХІММАШ" відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення за договором оренди від 10.11.2019 №20-058 в розмірі 48594,10 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ФОП Пахомов І.Б. вказує на неповернення відповідачем за зустрічним позовом грошових коштів у розмірі вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення після розірванням договору оренди.

Зокрема, за твердженням позивача за зустрічним позовом, спірне приміщення знаходиться в оренді у ФОП Пахомова І.Б. з 2006 року, проте протягом 2019 року за взаємною згодою сторони спору вирішили зменшити площу орендованого приміщення та збудувати перегородку, яка відокремила нове приміщення, що було передано в оренду ФОП Пахомову І.Б. за спірним договором оренди. Вказує на те, що з метою створення перегородки ФОП Пахомов І.Б. здійснив придбання будівельних матеріалів та уклав договір підряду з особою, яка фактично виконала роботи з монтажу перегородки. Заявник зазначив про розірвання договору оренди з 03 липня 2020 року за взаємною згодою сторін спору, а тому вважає, що ФОП Пахомов І.Б. після розірвання цього договору має право на відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення в розмірі 48 594,10 грн.

На підтвердження вищезазначеного позивач за зустрічним позовом надав копію договору оплатного надання послуг від 09.02.2019, укладений між Пугачьовим П.Л. (виконавець) та Пахомовим І.Б. (замовник), копію акту виконаних ремонтно-будівельних робіт від 21.02.2019 на суму 16060,00 грн, копії документів на придбання матеріалів та копію витягу з технічного паспорту (а.с.54-60).

Водночас, позивач за зустрічним позовом зазначив, що в орендованому приміщенні знаходиться майно, яке він використовував в процесі своєї господарської діяльності (меблі, стелаж, побутова техніка, верстаки, прядильне устаткування та інше) та яке згідно акту опису від 31.07.2020 описане представниками відповідача за зустрічним позовом за участі позивача і знаходиться в раніше орендованому приміщенні. Враховуючи, що таке майно має значні вагові параметри, то позивач за зустрічним позовом неодноразово повідомляв АТ "УКРНДІХІММАШ" про надання дозволу на заїзд вантажного крану та пропуск людей на територію відповідача за зустрічним позовом задля самостійного за власний рахунок вивантаження та вивезення цього обладнання (устаткування) за допомогою спеціальної техніки, але останній заборонив це робити, що підтверджується листуванням між сторонами (а.с.122-130).

Разом з тим, відповідач за зустрічним позовом зі своєї сторони також надає суду листи на підтвердження вищезазначеного листування разом із актами опису та прийняття на відповідальне збереження майна підписаними сторонами (а.с.134-145).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.08.2020 прийнято зустрічну позовну заяву (вх.№18558 від 12.08.2020) Фізичної особи-підприємця Пахомова Ігора Борисовича до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення до розгляду; об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с.61-64).

04.11.2020 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову повністю (а.с.165-180).

Вказане рішення суду першої інстанції в частині первісного позову мотивовано доведеністю позивачем наявності заборгованості за спірним договором оренди у розмірі 78088,00 грн. Також судом встановлено правомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на їх арифметичну вірність та узгодженість порядку нарахування з вимогами чинного законодавства. В частині стягнення пені за прострочення сплати орендної плати, судом першої інстанції визнано розрахунок пені позивача арифметично невірним, а тому з урахуванням визначеного сторонами у договорі строку на оплату орендної плати відповідачем та 6-ти місячного строку нарахування пені встановленого статтею 232 ГК України, оскільки іншого строку в договорі не встановлено, судом встановлено інший розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом у розмірі.

В частині зустрічного позову відмова суду першої інстанції у позові мотивована умовами спірного договору оренди, які передбачають проводити капітальний ремонт у орендованому приміщення лише за згодою орендодавця, тоді як позивачем за зустрічним позовом самостійно, без достатньої на те правової підстави (без дозволу орендодавця) було здійснено поліпшення спірного приміщення, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги ФОП Пахомов І.Б. зазначає, що з моменту введення карантину не мав можливості здійснювати господарську діяльність в орендованому приміщенні, а тому не використовував приміщення для своєї діяльності. Також вказує на те, що з липня 2020 року намагався звільнити приміщення від обладнання, однак відповідач за зустрічним позовом не давав можливості цього зробити у зв`язку з наявністю заборгованості за оренду приміщення. Наведені обставини, на думку ФОП Пахомова І.Б., свідчать про його добросовісну поведінку, як орендаря у спірних правовідносинах, а тому не було підстав для стягнення орендної плати після закінчення дії спірного договору.

Щодо рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ФОП Пахомов І.Б. зазначає, що займає спірне приміщення на умовах оренди з 2006 року, а договором оренди від 19.11.2019 сторони погодили зменшення площі орендованого приміщення до 170 кв.м., у зв`язку з чим орендарем було збудовано перегородку. Вважає, що укладення спірного договору від 19.11.2019 свідчить про фактичне погодження орендодавцем реконструкції приміщення, а тому суд першої інстанції неправомірно застосував приписи статті 778 Цивільного Кодексу України.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі за первісним позовом є вимоги АТ "УКРНДІХІММАШ" до ФОП Пахомова І.Б. про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди від 10.11.2019 №20-058 за період з 01.03.2020 по 31.08.2020 (до фактичного звільнення орендованого приміщення), а також пені за несвоєчасне перерахування орендного платежу (авансового платежу) у відповідності до пункту 2.3 договору оренди, 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статями 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 розділу ІІІ книги п`ятої Цивільного кодексу України та статей 283- 291 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та шостою статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої статті 286 Господарського кодексу України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 ГК України).

Приписами частини 3 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Порядок розірвання господарських договорів встановлено у статті 188 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Крім того, відповідно до статті 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що ФОП Пахомов І.Б. письмово повідомив позивача за первісним позовом про намір розірвати договір оренди у зв`язку з відсутністю можливості сплачувати оренду плату, а АТ "УКРНДІХІММАШ" не заперечувало проти розірвання цього договору та, посилаючись на наявність заборгованості відповідача за первісним позовом по орендній платі за період березень-липень 2020 року, також зазначило про необхідність достроково розірвати договір оренди від 10.11.2019 № 20-058 починаючи з 03.07.2020. Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дію спірного договору було припинено достроково починаючи з 03.07.2020 за згодою сторін.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 291 ГК України).

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (частина 2 статті 795 Цивільного кодексу України).

Аналіз вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Судова колегія враховує висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, відповідно до якого законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. Таких правових висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах 14.11.2018 у справі №924/195/16 та 11.05.2018 у справі №926/2119/17.

З викладеного слідує, що орендар за договором оренди має, зокрема, (1) обов`язок сплачувати орендну плату до моменту повернення орендованого майна за актом прийому-передачі та (2) обов`язок негайно повернути орендоване майно після припинення договору оренди.

Отже, відповідно до вказаних вище вимог чинного законодавства основне зобов`язання орендаря - сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється із припиненням зобов`язальних відносин за договором оренди, оскільки таке припинення пов`язано з моментом повернення об`єкта оренди, тобто є господарським зобов`язанням за договором.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункту 3.6 договору оренди після закінчення терміну дії договору, якщо немає згоди про його продовження на новий термін або в разі його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний в 15-ти денний термін здати орендодавцеві приміщення в належному стані з усіма зробленими в них поліпшеннями.

Крім того, за умовами пункту 3.8 договору оренди у разі дострокового припинення дії договору орендар зобов`язаний попередити в письмовому вигляді орендодавця за 15 календарних днів до фактичного звільнення приміщення; орендний платіж сплачується орендарем по день фактичної здачі приміщення.

Тобто, договором передбачено право орендодавця нараховувати орендну плату до моменту повернення приміщення, наявність права у однієї сторони договору кореспондується з обов`язком у іншої сторони, у даному випадку - сплачувати нараховану орендну плату.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що нежитлове приміщення, орендоване відповідачем за первісним позовом за договором оренди, станом на дату звернення позивача з позовом у цій справі не було повернуто з орендного користування, оскільки відповідного акту приймання-передачі приміщення від орендаря орендодавцю між сторонами підписано не було. Тобто, спірне приміщення перебувало в користуванні відповідача, про що, як встановлено місцевим господарським судом, свідчить факт знаходження в приміщенні майна відповідача, що відповідачем не спростовано.

При цьому, позивач за первісним позовом листами від 08.07.20202 №01/106л, 15.07.2020 № 01/114л, від 23.07.2020 №01/124л повідомив орендаря про відмову у наданні дозволу на демонтаж вікна та підвіконного отвору, оскільки це може призвести до пошкоджень несучої стіни та завдати збитки орендарю, та зазначив про необхідність дотримання при вивантаженні великогабаритного обладнання з другого поверху у важкодоступному місці вимог нормативних актів та залучення спеціалізованої організації. Проте, враховуючи, що приміщення не було звільнено у встановлений пунктом 3.6 договору строк, позивач за первісним позовом у відповідності до пункту 3.10 договору розпочав дії для подальшого звільнення приміщення (зокрема, залучив спеціалізовану організацію, описав та прийняв майно на відповідальне зберігання).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач за первісним позовом не мав можливості або, що ним вжито всіх залежних від нього заходів, на виконання умов пункту 3.6 договору оренди та частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України, стосовно належного оформлення повернення об`єктів нерухомості з оренди, шляхом підписання акту прийому-передачі (повернення) з орендодавцем.

За встановлених обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач за первісним позовом повинен був звільнити орендовані приміщення у строк до 18.07.2020 включно, проте після дострокового розірвання договору оренди у встановлений договором строк та станом на 31.08.2020 відповідачем не вчинено дій щодо повернення майна орендодавцю шляхом підписання акту приймання-передачі майна, та зважаючи на те, що припинення зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату у розумінні умов пункту 3.8 договору оренди та ч.2 ст. 795 ЦК України пов`язано з моментом повернення орендованого майна, а не з фактом припинення договору, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача за первісним позовом за період з 01.03.2020 по 31.08.2020 заборгованості з орендної плати у сумі 78 088,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстави для звільнення від орендної плати на підставі пункту 6 статті 762 ЦК України, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 14 Цивільного кодексу України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Обставини, зазначені у даній статті можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією як орендодавця, так і орендаря.

Для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. Такі правові висновки викладені у пункті 31.4 постанови Верховного Суду від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17.

Судова колегія зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на усій території України було встановлено карантин з 12 березня 2020 року.

Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 14 такого змісту: "З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини шостої статті 762 цього Кодексу".

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, який набрав чинності 18.04.2020, пункт 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин четвертої та шостої статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб".

Водночас, посилання апелянта на запровадження карантинних заходів з 12.03.2020 та встановлення Кабінетом Міністрів України відповідних обмежень, не є безумовною підставою для звільнення від сплати орендної плати за договором, оскільки має бути оцінено неможливість використання орендованого майна відповідача у сукупності з усіма обставинами. Така сторона повинна довести в кожному випадку наявність причинно-наслідкового зв`язку між карантином та неможливістю повністю використовувати орендоване майно за цільовим призначенням за договором оренди. Обставини неможливості повністю використовувати орендоване майно повинні бути саме такими, що об`єктивно унеможливлюють вчинення відповідних дій.

При вирішенні даного питання істотне значення мають наступні фактори: належність одного чи більше видів господарської діяльності орендаря до видів діяльності, що була повністю чи частково обмежена у зв`язку з карантином; використання приміщення у господарській діяльності, що була повістю або частково обмежена у зв`язку з карантином; можливість використання приміщення в інших напрямках господарської діяльності, що не були обмежені на період карантину; фактичне користування наймачем приміщення у період карантину.

Доказами неможливості користуватись орендованим приміщенням внаслідок карантину може бути, зокрема, наявність серед основних видів діяльності орендаря, відповідно до зареєстрованого у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань переліку, діяльності, що була обмежена постановою Кабінету Міністрів України; наявність цільового призначення приміщення (у тому числі визначеного договором оренди), що збігається з видами діяльності, яка була обмежена; наявність у приміщенні встановленого обладнання для провадження діяльності, що була обмежена; наказ про часткове або повне припинення роботи підприємства чи його структурних підрозділів у зв`язку з карантином тощо.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1.2 договору оренди зазначене приміщення орендодавець передав орендарю під в`язальне виробництво та воно не може бути використане для інших цілей, не обумовлених цим договором.

Відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Фізичної особи-підприємця Пахомова Ігора Борисовича основним видом його діяльності є виробництво іншого трикотажного та в`язаного одягу.

Матеріали даної справи не містять доказів на підтвердження наявності обставин того, що орендар був позбавлений доступу до орендованого об`єкта оренди; посилання відповідача на запровадження по всій території України карантину у період з 12.03.2020 не підтверджують наявності обставин, за наявності яких відповідач не мав змоги використовувати належні йому на праві оренди об`єкти оренди - приміщення для в`язального виробництва (п.1.2 договору).

За таких обставин, відповідачем за первісним позовом не подано доказів на підтвердження того, що запровадження карантинних заходів об`єктивно та повністю унеможливило використання орендованого майна за цільовим призначенням, а орендар був позбавлений можливості доступу до орендованого приміщення і користування ним та призупинив діяльність на об`єкті оренди як орендар, що могло б бути підставою для повного звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату відповідно до частини 6 статті 762 ЦК України.

Натомість, апелянт обмежився лише загальним посиланням на існування карантинних заходів та впровадження обмежень на території України.

Також, відповідачем за первісним позовом не додано доказів звернення до позивача у період березень-червень 2020 року із вимогами про зменшення орендної плати відповідно до частини 4 статті 762 ЦК України, статті 286 ГК України.

Що стосується відключення подачі електричної енергії в приміщенні починаючи з 20.04.2020, то таке право передбачено пунктом 2.4 договору оренду, відповідно до умов якого якщо до 15 числа поточного (розрахункового) місяця авансовий платіж не буде внесений, орендодавець має право в односторонньому порядку відключити подачу електроенергії і розірвати договір з обов`язковим погашенням орендарем орендного платежу, нарахованого за період до моменту розірвання договору. Тобто, таке відключення електричної енергії пов`язане саме з виникненням заборгованості зі сплати орендної плати та передбачено умовами договору оренди, які погоджені сторонами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що ні на час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду, відповідачем за первісним позовом не доведено належними та допустимими доказами існування обставин для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати).

Отже, апелянтом не спростовано висновку місцевого господарського суду про те, що сума основного боргу зі сплати орендної плати за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058 у розмірі 78 088,00 грн підлягає стягненню на користь позивача за первісним позовом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №910/1193/19, від 14.01.2020 у справі № 924/532/19, від 20.09.2019 у справі №904/4342/18, від 08.05.2019 у справі №904/2156/18, від 17.10.2018 у справі №916/1883/16.

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем за первісним позовом виконання грошових зобов`язань в частині сплати орендного платежу за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058, зважаючи на суми боргу з урахуванням дат їх виникнення та строків оплати, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про правомірність нарахування позивачем за первісним позовом 3% річних у сумі 715,15 грн та інфляційні втрати у сумі 511,78 грн, які задоволено до стягнення у повному обсязі.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статі 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі 3-53гс15).

Відповідно до пункту 2.3 договору оренди у разі несвоєчасного перерахування орендного платежу (авансового платежу) орендар сплачує орендодавцю штрафну пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Здійснивши перевірку правильності нарахування пені, з урахуванням умов договору, чинного законодавства, зокрема, статей 253-255 ЦК України, статті 232 ГК України за наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобов`язання за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про правомірність нарахування пені у розмірі 3555,09 грн, та, як наслідок, часткового задоволення первісного позову в цій частині.

При цьому, апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності здійсненого розрахунку вищенаведених нарахувань 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України та пені на підставі пункту 2.3 договору оренди.

Оскаржуване рішення в частині розгляду первісного позову відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Щодо рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ФОП Пахомова І.Б. до АТ "УКРНДІХІММАШ" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддано обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч 2 ст. 4 ГПК України). .

У свою чергу, за змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з положеннями процесуального законодавства позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Учасники справи це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.10.2018 у справі №910/3788/18.

Статтею 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (ч.1, п. 3 ч.2 ст. 46 ГПК України).

Згідно частини 1 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно частини 2 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом (частина 3 статті 180 Господарського процесуального кодексу України).

Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу (ч.4 ст. 180 ГПК України).

Частиною 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику.

Враховуючи викладене, право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Зазначене право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, встановлених процесуальним законодавством. Тому повернення заявникові зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог частин 1, 2 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, не може вважатися обмеженням доступу до суду.

Зважаючи на положення частини 2 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду.

Зокрема, первісний та зустрічний позов можуть виникати з одних правовідносин або задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову. Однак наявність саме таких обставин, не є обов`язковою передумовою, яка є в будь-якому випадку підставою для висновку про доцільність спільного розгляду зазначених позовів.

За таких обставин, взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Така правова позиція щодо застосування норм права викладена в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 910/3242/18.

З наявних матеріалів справи вбачається, що предметом первісного позову є вимога Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" до ФОП Пахомова І.Б. про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058, за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування приміщення, загальною площею 170,95 кв.м. за адресою: 61001, м. Харків, вул. Конєва, 21 (а.с.13-14).

Тобто, об`єктом оренди за цим договором визначено: приміщення, загальною площею 170,95 кв.м. за адресою: 61001, м. Харків, вул. Конєва, 21, яке передано в оренду ФОП Пахомову І.Б. на підставі акта приймання-передачі орендованих приміщень з 01.01.2020.

При цьому, первісний позов обґрунтовується обставинами щодо неналежного виконання ФОП Пахомовим І.Б. зобов`язань щодо оплати орендних платежів за договором оренди від 10.11.2019 №20-058 за період з 01.03.2020 по 31.08.2020 та неповернення зазначеного у пункті 1.1 цього договору орендованого приміщення після розірвання договору у встановлений цим строк

Натомість, предметом зустрічного позову є вимога ФОП Пахомова І.Б. до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення, а саме: приміщення площею 327,6 кв.м, яке, за твердженням заявника, зменшено до 170,95 кв.м. шляхом побудови перегородки та виокремлення нового приміщення.

Позовні вимоги ФОП Пахомова І.Б. обґрунтовані тим, що протягом 2019 року за взаємною згодою сторін орендарем зменшено орендну площу приміщення (327,6 кв.м) та збудовано перегородку, якою відокремлено нове приміщення (170,95 кв.м), що знаходиться в оренді ФОП Пахомова І.Б. за спірним договором оренди. Вказані обставини, на думку відповідача за зустрічним позовом, свідчать про наявність підстав для відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення після розірвання договору оренди від 10.11.2019 № 20-058 на підставі статті 778 ЦК України.

Таким чином, заявлені за зустрічним позовом витрати на поліпшення орендованого майна не стосуються об`єкта оренди за договором оренди від 10.11.2019 № 20-058 та здійсненні орендарем щодо іншого майна до укладення цього договору та прийняття приміщення у користування за відповідним актом. При цьому, умовами укладеного між сторонами договору оренди також не передбачено врегулювання питань щодо відшкодування будь-яких витрат за поліпшення майна, що були понесені сторонами в минулому за межами дії вказаного договору.

У судовому засіданні апеляційного господарського суду 25.02.2020 позивачем за зустрічним позовом надані пояснення щодо заявлених вимог, в яких зазначено про те, що між сторонами існують орендні відносини ще з 2006 року та сторонами укладались договори оренди щодо цього приміщення щороку.

Тобто, вимоги ФОП Пахомова І.Б. про стягнення витрат за поліпшення майна не ґрунтуються на наявному в матеріалах справі договорі оренди від 10.11.2019 № 20-058 та документах, складених сторонами під час його виконання.

Таким чином, порівнюючи зміст первісного та зустрічного позовів, не вбачається зв`язку між підставами та предметом цих позовів, первісні та зустрічні позовні вимоги ґрунтуються на різних правових підставах, вони не обґрунтовані одними доказами, їх спільний розгляд не є доцільним, виникли вони з різних правовідносин, а задоволення зустрічного позову не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Наведене свідчить про відсутність обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість одночасного розгляду первісного та зустрічного позовів.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для прийняття зустрічної позовної заяви ФОП Пахомова І.Б. для спільного розгляду з первісним позовом, у зв`язку з чим вона підлягала поверненню на підставі ч. 6 ст. 180 ГПК України.

Наведене залишено поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового розгляду зустрічного позову ФОП Пахомова І.Б. до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення по суті спору із ухваленням рішення в цій частині про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 275 ГПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1 - 6 частини першої цієї статті.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу (ч. 1 ст. 278 ГПК України).

Враховуючи, що ухвалою суду від 14.08.2020 прийнято вказану зустрічну позовну заяву до розгляду та вимоги за зустрічним позовом ФОП Пахомова І.Б. об`єднано в одне провадження з первісним позовом, яка набрала законної сили, то в суду апеляційної інстанції відсутні повноваження на скасування рішення суду в цій частині та повернення зустрічної позовної заяви заявнику.

Водночас, враховуючи вимоги статей 173, 180, 226 ГПК України, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції встановлено відсутність підстав для розгляду зустрічного позову в одному провадженні з первісним позовом вже після прийняття його до спільного розгляду та ухвалення рішення по суті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виникають підстави для застосування положень пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду), з огляду на відкриття провадження за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 173, 180 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що ФОП Пахомов І.Б. не позбавлений права на вирішення даного спору та звернення до суду з відповідним позовом у порядку, визначеному чинним законодавством.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "ТОВ "Фріда" проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі "Станев проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 230, ECHR 2012).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26.07.2007 р.).

При цьому, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно (ч.4 ст.226 ГПК України).

Відповідно до обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції зауважує, що в цьому випадку обмеження, пов`язані із виникненням спорів з різних правовідносин, оскільки задоволення зустрічного позову в даному випадку не виключає можливості повного або часткового задоволення первісного позову, а обставин, які б свідчили про взаємну пов`язаність зустрічного позову з первісним не наведено. За своїм змістом такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, оскільки сторона у справі в такому випадку не позбавлена можливості звернутися з цим позовом у загальному порядку.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2234/20 прийнято з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 та залишення зустрічної позовної ФОП Пахомова І.Б. заяви без розгляду.

Керуючись ст.269, 270, ст.275, 276, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Пахомова І.Б. задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2234/20 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця Пахомова Ігора Борисовича до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення скасувати.

Прийняти нове рішення в цій частині, яким зустрічний позов фізичної особи-підприємця Пахомова Ігора Борисовича до Акціонерного товариства "Український науково-дослідний та конструкторський інститут хімічного машинобудування" про відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого приміщення залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2234/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.03.2021.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель