ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 924/441/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Бакуліної С.В., Губенко Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черненка О.В.

за участю представників:

Позивача: Пасічник О.О.

Відповідача: Покотило Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Золотий жайвір"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2020

(головуючий - Грязнов В.В., судді Розізнана І.В., Мельник О.В.)

та рішення Господарського суду Хмельницької області від 29.09.2020

(суддя Заярнюк І.В.)

у справі №924/441/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроплантеко"

до Фермерського господарства "Золотий жайвір"

про стягнення 2 862 222,06 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроплантеко" (далі - ТОВ "Агроплантеко", позивач) звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Фермерського господарства "Золотий жайвір" (далі - ФГ "Золотий жайвір", відповідач) про стягнення 2 862 222,06 грн пені, інфляційних втрат та 50% річних.

2. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем порушено строки оплати товару поставленого за договором поставки №60 від 10.05.2018, з урахуванням умов укладеного сторонами договору та положень законодавства, позивач вважає, що наявні підстави для нарахування інфляційних втрат, пені та 50 % річних.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 29.09.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з ФГ "Золотий жайвір" на користь ТОВ "Агроплантеко" 140 049,82 грн пені, 1 567 509,39 грн -50% річних, 38 496,98 грн інфляційних втрат та судовий збір. В решті позову відмовлено.

4. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09.08.2019 у справі 924/455/19 підтверджено прострочення оплати відповідачем поставленого товару за договором поставки №60 від 10.05.2018, а тому наявні підстави для нарахування пені , інфляційних втрат та 50 % річних;

- прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання розпочалось з 16.11.2018, позивач звернувся до суду з даним позовом 08.04.2020, строк позовної давності для вимог про стягнення пені, нарахованої за період з 16.11.2018 по 27.05.2019 на заборгованість за договором, сплив 17.11.2019, про застосування строку позовної давності заявлено відповідачем, матеріалами справи не підтверджено поважність причини пропуску позивачем строку позовної давності щодо пені за вказаний період в розмірі 520 646,50грн. Разом з цим, в частині стягнення пені за період з 08.04.2018 по 27.05.2019 в розмірі 140 049,82 грн позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, отже, позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 08.04.2018 по 27.05.2019 в розмірі 140 049,82 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню;

- перевіривши суму нарахованих позивачем 50 % річних за період з 16.11.2018 по 17.11.2019, на підставі п.8.2 договору поставки №60 від 10.05.2018, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 567 509,39 грн 50 % річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню;

- щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 202 731,74 грн інфляційних втрат, суд встановивши, що позивачем невірно розраховано інфляційні втрати, а саме включено в розрахунок заборгованості індекс інфляції за період прострочення зобов`язань менше ніж місяць, що є неправомірним, отже, позовні вимоги є обґрунтованими в частині стягнення з відповідача 38 496,98 грн інфляційних втрат, в іншій частині щодо стягнення 164 234,76 грн інфляційних втрат слід відмовити.

5. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 рішення Господарського суду Хмельницької області від 29.09.2020 скасовано в частині відмови у стягненні 951 931,11 грн пені та 137 590,30 грн інфляційних втрат та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ФГ "Золотий жайвір" на користь ТОВ "Агроплантеко" 951 931,11 грн пені, 137 590,30 грн інфляційних втрат та 16 342,82 грн витрат зі сплати судового збору. В решті рішення залишено без змін.

6. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 50 % річних у розмірі 1 567 509,39 грн

7. Разом з цим, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для перерахунку пені та інфляційних втрат.

8. Так, апеляційний суд посилаючись на положення ст.ст. 258, 259 ЦК України та враховуючи п. 8.3 договору, зазначив, що не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, при цьому, апеляційним судом зазначено, що позивач, нараховуючи пеню за період з 16.11.2018 по 17.11.2019, врахував періоди існування заборгованості та відповідні суми, які протягом загального періоду збільшувались, у зв`язку із поставками товару та зменшувались, у зв`язку із частковою сплатою вартості поставленого товару. Нарахування пені здійснювалось виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідні періоди заборгованості і не має арифметичних помилок. Отже, вимога про стягнення 1 091 980,93 грн пені є обґрунтованою і підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки судом першої інстанції задоволено вимоги в частині стягнення пені тільки у розмірі 140 049,82 грн, з відповідача на користь позивача належить стягнути 951 931,11 грн пені.

9. Щодо перерахунку інфляційних втрат, апеляційний суд вказав на те, що заборгованість відповідача на початок періоду нарахування 16.11.2018 становила 2 919 175,00 грн та в подальшому збільшилась до 4 659 784,06 грн і станом на 12.12.2018 і на дату закінчення нарахування інфляційних 31.10.2019 становила 2 550 000,00 грн. Тобто, заборгованість не виникала, а лише частково зменшувалася внаслідок її часткового погашення відповідачем, тому, в подальшому заборгованість існувала і тривала протягом календарних місяців. Зважаючи на зазначене, апеляційний суд виконавши перерахунок інфляційних втрат на суму боргу, дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні 137 590,30 грн інфляційних втрат, а тому в цій частині вимоги є обґрунтованими і з відповідача на користь позивача належить стягнути 137 590,30 грн інфляційних втрат, оскільки суд задовольнив вимогу про стягнення інфляційних втрат лише в сумі 38 496,98 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

10. Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, ФГ "Золотий жайвір" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а також скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ФГ "Золотий жайвір" 140 049,82 грн пені, 1 567 509,39 грн 50 % річних, 38 496,98 грн інфляційних втрат та прийняти нове рішення про відмову у позові.

11. Скаржник, посилаючись на п. 1 частини 2 ст. 287 ГПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції застосовуючи положення ст.ст. 549, 625 ЦК України, не врахував правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, крім того, застосовуючи положення ст.ст. 232, 258 ЦК України, апеляційним судом не враховано правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19. Також, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій приймаючи рішення про стягнення 50 % річних не врахували правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17.

12. На думку скаржника, приймаючи судові рішення у справі, судами не враховано правових висновків Верховного Суду України викладених у постановах від 12.12.2011 у справі № 8/5025/1402/12, від 01.07.2014 у справі № 5010/1575/2012-20/83, від 01.07.2014 у справі № 11/5026/1925/2012.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

13. Від позивача до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу в якому позивач, посилаючись на безпідставність доводів та вимог викладених у касаційній скарзі, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 10.05.2018 між ТОВ "Агроплантеко", (продавець) та ФГ "Золотий жайвір" укладено договір поставки № 60 (далі -договір поставки).

15. Відповідно до п.п. 1.3 договору, Продавець зобов`язався поставити товар, а Покупець зобов`язався оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

16. Згідно з п.п. 2.1-2.3 договору, асортимент товару, його ціна і кількість, місце передачі та термін поставки визначаються в додатках до даного Договору, рахунках та видаткових накладних, що є невід`ємною частиною цього Договору. Всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного Договору, є його невід`ємною частиною. Якість товару, який поставляється продавцем, відповідає сертифікату якості виробника, який Продавець повинен передати Покупцю разом з товаром.

17. Відповідно до п.п. 4.1, 4.3, 4.4 договору, приймання товару по кількості і якості проводиться Покупцем в момент його передачі від Продавця. В разі виявлення можливих недоліків Покупцем має бути складений відповідний акт та негайно повідомлено про це Продавця. Акт складається з обов`язковою присутністю представника Продавця. Якщо Продавцеві на протязі трьох робочих днів з дня отримання товару не надходить повідомлення про недоліки товару, товар вважається прийнятим Покупцем, як такий, що відповідає вимогам.

18. Пунктами 5.1, 5.2 договору визначено, що Покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною в додатку та/або вказаною в рахунку-фактурі, що може виписуватися Продавцем.

Товар оплачується на розрахунковий рахунок Продавця в національній валюті. Оплата товару проводиться наступним чином: - 20% від вартості товару відпущеного згідно Договору-попередня передоплата; - 10% від вартості Товару відпущеного згідно Договору оплачується в строк до 01.09.2018р.; - 70% від вартості Товару відпущеного згідно Договору оплачується в строк до 15.11.2018р.

19. Згідно з п. 6.2 договору, Продавець зобов`язаний: передати товар Покупцю згідно умов Договору; передати Покупцю копію сертифікату якості (походження, аналізу) товару, який надається виробником.

20. Пунктами 8.1-8.3 Договору №60 від 10.05.18р. передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та умов даного Договору. У випадку порушення термінів або умов оплати товару Покупець сплачує на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у відповідний період прострочення платежу, від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу за кожен день прострочення розрахунку, а також проценти річних (за користування грішми) у розмірі 50% річних від простроченої суми. Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним Договором. Крім того, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку

21. Відповідно до п. 10.2 договору, всі додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною.

22. Згідно з п. 11.1 договору, Договір діє з моменту його підписання обома сторонами до повного виконання Сторонами обов`язків по Договору.

23. Договір підписано представниками та скріплено відтисками печаток сторін.

24. На виконання умов договору, позивачем за період з 10.05.2018 по 10.12.2018 було здійснено відповідачу поставки товару згідно видаткових накладних, а саме: №118 від 10.05.2018 на суму 879666,00 грн; №146 від 21.05.2018 на суму 1292397,14 грн; №157 від 29.05.2018 на суму 609953,40 грн; №177 від 07.06.2018 на суму 198000,00 грн; №180 від 11.06.2018 на суму 132889,20 грн; №181 від 11.06.2018 на суму 233262,72 грн; №196 від 14.06.2018 на суму 60436,22 грн; №223 від 03.07.2018 на суму 202408,80 грн; №226 від 04.07.2018 на суму 202408,80 грн; №225 від 05.07.2018 на суму 53652,96 грн; №227 від 05.07.2018 на суму 202408,80 грн; №287 від 22.08.2018 на суму 52950,96 грн; №430 від 20.11.2018 на суму 280356,00 грн; №445 від 03.12.2018 на суму 33600,00 грн; №446 від 04.12.2018 на суму 262136,70 грн; №448 від 05.12.2018 на суму 197100,00 грн; №449 від 06.12.2018 на суму 207900,00 грн; №450 від 06.12.2018 на суму 419333,46 грн; №452 від 07.12.2018 на суму 167152,50 грн; №454 від 10.12.2018 на суму 323030, 40 грн. В видаткових накладних зазначено, що поставка товару здійснюється на підставі договору поставки №60 від 10.05.2018.

25. Загалом позивачем поставлено відповідачу товару на суму 6 011 044,06 грн.

26. Також поставка та отримання товару підтверджується товарно-транспортними накладними від №Р118 від 10.05.2018, №Р146 від 21.05.2018, №Р157 від 29.05.2018; №Р177 від 07.06.2018; №Р180 від 11.06.2018; №Р181 від 11.06.2018; №Р196 від 14.06.2018; №Р223 від 03.07.2018; №Р225 від 05.07.2018; №Р226 від 04.07.2018; №Р227 від 05.07.2018; №Р287 від 22.08.2018; №Р430 від 20.11.2018; №Р445 від 03.12.2018; №Р446 від 04.12.2018; №Р448 від 05.12.2018; №Р449 від 06.12.2018; №Р450 від 06.12.2018; №Р452 від 07.12.2018; №Р454 від 10.12.2018, підписаними представниками та скріплені відтисками печаток Постачальника та Покупця.

27. Відповідно до виписок з банківського рахунку відповідачем за період з 10.05.2018 по 18.04.2019 перераховано на користь позивача 2 910 000,00 грн. Відповідачем 05.07.2018 згідно видаткової накладної №07-0000002 було передано позивачу товару на суму 351 260,00 грн.

28. 17.12.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію № 48 про сплату заборгованості, яка отримана відповідачем 19.12.2018, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. Згідно акту звірки взаємних розрахунків за період 10.05.2018 - 10.04.2019 за договором, заборгованість відповідача станом на 10.04.2019 становить 3 749 784,06 грн. Акт звірки розрахунків підписано представниками та скріплено відтисками печаток сторін. Крім того, у акті звірки розрахунків відображено операцію повернення товару згідно видаткової накладної №07-0000002 на суму 351 260,00 грн.

29. Оскільки відповідач в добровільному порядку та у встановлені договором терміни не здійснив оплату заборгованості, позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача 3 101 044,06 грн боргу.

30. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09.08.2019 у справі № 924/455/19 позов задоволено частково. Стягнуто з ФГ "Золотий жайвір" на користь ТОВ "Агроплантеко" 2 749 784,06 грн заборгованості, 41 246,76 грн судового збору, 3286,21 грн витрат на оплату послуг адвоката.

31. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 апеляційну скаргу Фермерського господарства "Золотий жайвір" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 09.08.2019 р. у справі № 924/455/19 в частині стягнення 60 436,22 грн заборгованості залишено без змін. До апеляційного суду оскаржувалось рішення суду першої інстанції тільки в частині стягнення 60 436,22 грн заборгованості.

32. Зважаючи на те, що відповідачем заборгованість не погашено, позивач звернувся з позовом у цій справі про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 50 % річних.

Позиція Верховного Суду

33. Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, заперечення відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

34. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

35. Таким чином, касаційний суд, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваних відповідачем судових рішень.

36. Звертаючись з касаційною скаргою підставою касаційного оскарження відповідачем визначено п. 1 ч. 2 статті 287 ГПК України.

37. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

38. В обґрунтування підстав касаційного оскарження передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник посилається на неврахування попередніми судовими інстанціями правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17.

39. Верховний Суд, проаналізувавши висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилається скаржник, дійшов висновку про те, що господарські суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування таких висновків, а тому доводи ФГ "Золотий жайвір" про неврахування цих висновків є обґрунтованими.

40. Отже, надаючи оцінку аргументам касаційної скарги щодо підстав касаційного оскарження судових рішень на підставі п. 1 ч. 2 статті 287 ГПК України, необхідно зазначити таке.

41. Причиною виникнення спору у справі стало питання наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 50% річних, нарахованих позивачем, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань по оплаті товару поставленого за договором.

42. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

43. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

44. Згідно ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

45. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

46. Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

47. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

48. Нормами частини першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

49. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

50. Судами попередніх інстанцій встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки. За укладеним сторонами договором, позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити товар, визначений умовами договору.

51. Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

52. Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

53. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

54. Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

55. Умовами п.п. 5.1.-5.2. договору передбачався такий порядок розрахунків за договором: товар оплачується на розрахунковий рахунок Продавця в національній валюті. Оплата товару проводиться наступним чином: - 20% від вартості товару відпущеного згідно Договору-попередня передоплата; - 10% від вартості Товару відпущеного згідно Договору оплачується в строк до 01.09.2018р.; - 70% від вартості Товару відпущеного згідно Договору оплачується в строк до 15.11.2018р.

56. Судами встановлено, що:

- позивачем передано відповідачу товар на загальну суму 6 011 044,06 грн

- на виконання умов договору, відповідачем за період з 10.05.2018 по 18.04.2019 перераховано на користь позивача 2 910 000,00 грн. Також, відповідачем згідно видаткової накладної від 05.07.2018 № 07-0000002 було повернуто позивачу товар на суму 351260,00 грн;

- відповідач у встановлені договором строки не здійснив оплату поставленого товару, внаслідок чого виникла заборгованість по оплаті товару, у розмірі 3 101 044,06 грн. Зважаючи на наявну заборгованість позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості;

- рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09.08.2019 у справі № 924/455/19 позов задоволено частково. Стягнуто з ФГ "Золотий жайвір" на користь ТОВ "Агроплантеко" 2 749 784,06 грн заборгованості, 41 246,76 грн судового збору, 3286,21 грн витрат на оплату послуг адвоката;

57. Встановивши зазначене, суди дійшли висновку про те, що судовим рішенням у справі № 924/455/19 встановлено кінцевий строк виконання зобов`язань по оплаті отриманого товару саме - 15.11.2018, відповідач у вказаний строк оплату за товар отриманий за договором, не виконав, отже, наявні підстави для нарахування позивачем пені, відсотків річних та інфляційних втрат за договором. При цьому, початковою датою нарахування платежів судами визначено саме 16.11.2018.

58. Суд касаційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду зважаючи на таке.

59. За змістом загальних положень щодо виконання зобов`язань, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

60. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

61. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

62. Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

63. З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання, порядок розрахунків та підстав виникнення відповідного боргу.

64. Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, на неврахування якої судами посилається і скаржник у касаційній скарзі.

65. Тобто, в даному випадку, суди приймаючи рішення про наявність підстав для нарахування позивачем пені, відсотків річних та інфляційних втрат, мали б врахувати п.п. 5.1-5.2 договору, якими визначено порядок оплати отриманого за договором товару, таким чином: - 20% від вартості товару відпущеного згідно договору-попередня передоплата; - 10% від вартості товару відпущеного згідно договору оплачується в строк до 01.09.2018р.; - 70% від вартості Товару відпущеного згідно Договору оплачується в строк до 15.11.2018.

66. Незважаючи на зазначене, суди визначили початком строку невиконання відповідачем зобов`язань 16.11.2018. При цьому, суди посилались на положення ст. 75 ГПК України, та вказували на преюдиціальність фактів встановлених рішенням суду у справі № 924/455/19.

67. Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

68. Водночас суд касаційної інстанції зауважує, що за змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

69. У справі № 924/455/19, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості по оплаті отриманого відповідачем товару за договором поставки. Отже, у цій справі судом було досліджено та встановлено наявність заборгованості по оплаті за товар отриманий відповідачем за договором. У вказаній справі не були предметом дослідження обставини, підстави (з урахуванням періодів прострочення, сум прострочення) для нарахування позивачем на суму заборгованості пені, інфляційних та відсотків річних.

70. Вказаного не врахували суди попередніх інстанцій.

71. Тоді як, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок пені, інфляційних втрат та 50% річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (п. 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

72. Однак суди попередніх інстанцій вищезазначеного не врахували, що призвело до неналежного дослідження обставин справи та наявності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, передбачених частиною 3 п.1 ст. 310 ГПК України.

73. Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, щодо застосування положень ст.ст. 258, 549, 625 ЦК України, ст. 232 ГК України.

74. Отже, надавши оцінку вказаним доводам касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає вищезазначені доводи прийнятними, зважаючи на наступне.

75. Відповідно до частини першої статті 230 ГК України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

76. Згідно із частиною четвертою статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

77. Цивільним кодексом України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання; стаття 610 ЦК України), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

78. Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

79. Стаття 536 ЦК України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

80. Разом з тим частина друга статті 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

81. Судами було встановлено порушення зобов`язань відповідачем за договором щодо оплати отриманого за договором товару.

82. Пунктами 8.1-8.3 договору сторонами було погоджено, що за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та умов даного Договору. У випадку порушення термінів або умов оплати товару Покупець сплачує на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у відповідний період прострочення платежу, від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу за кожен день прострочення розрахунку, а також проценти річних (за користування грішми) у розмірі 50% річних від простроченої суми. Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним Договором. Крім того, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку.

83. Зважаючи на вказані положення договору, апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені, посилався на п. 8.3. договору, та зазначав, що відповідно до ст.259 ЦК України, сторонами погоджено, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором. Крім цього, сторони, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним договором, здійснюється без обмеження строку. Зважаючи на вказане апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для перерахунку пені з урахуванням строку позовної давності.

84. Однак, суд касаційної інстанції вважає такі висновки апеляційного суду помилковими, з огляду на таке.

85 Згідно з частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

86. Верховний Суд зауважує, що приписами частини шостої статті 232 ГПК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

87. При цьому, касаційний суд зазначає, що частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

88. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі №17/034-11 та від 11.12.2012 у справі №10/065-11.

89. Разом з цим, згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

90. За приписами статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

91. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

92. Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

93. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

94. З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції зазначає, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

95. Відповідно до пункту 1 частини другої статі 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

96. Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

97. Близька за змістом правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 зі справи № 911/1563/18, від 22.08.2019 зі справи № 914/508/17, від 11.11.2019 зі справи № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19.

98. При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

99. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/6379/14.

100. Зважаючи на вищезазначене, суд касаційної інстанції зазначає, що приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього строку, але такий строк, з урахуванням положень ст.ст. 251, 252 ЦК України має бути визначений. При цьому, перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

101. Зазначене стосується і строку позовної давності, який за своєю суттю є строком, згідно положень ст. 256 ЦК України, і також може бути збільшений за домовленістю сторін, але обов`язково повинен мати конкретно визначений період, зважаючи на положення ст.ст. 251, 252 ЦК України.

102. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19, від 07.06.2019 у справі №910/23911/16, від 13.09.2019 у справі №902/669/18, від 12.06.2018 у справі №910/4164/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17.

103. Отже, суд апеляційної інстанції посилаючись на те, що сторонами у договорі погоджено продовження строку, визначеного ч. 6 ст. 232 ЦК України, саме- "до повного виконання сторонами своїх зобов`язань", тобто, погоджено нарахування штрафних санкцій без обмежень строку, визначеного цією нормою, вказаного не врахував та дійшов до передчасних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі нарахованому позивачем.

104. Зазначеної помилки апеляційний суд припустився і при відхиленні доводів відповідача про наявність підстав про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені. Відхиляючи вказані доводи апеляційним судом зазначено, що відповідно до ст.259 ЦК України, сторонами збільшено строк позовної давності, щодо стягнення штрафних санкцій, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

105. На вказані порушення апеляційного суду звертав увагу і скаржник у касаційній скарзі, зазначаючи про неврахування правових позицій викладених Верховним Судом у справі № 902/959/19 та Великою Палатою Верховного Суду у справі № 902/417/18.

106. Крім зазначеного, Верховний Суд також зауважує, що у пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, на неврахування якої судами вказував скаржник, викладена правова позиція, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України.

107. Так, касаційним судом зазначено таке: "з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника".

108. Отже, Верховний Суд звертає увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

109. Зважаючи, на те, що судами встановлено, що сторонами у п. 8.2. договору погоджено, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець сплачує продавцю, зокрема 50 % річних від простроченої суми, суди мали б врахувати вказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 та положення ст. 551 ЦК України, і з урахуванням встановленого прийняти законне і обґрунтоване рішення.

110. Відповідно до положень ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

111. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

112. Однак, по суті, усунувшись від виконання вказаних обов`язків, суди обох інстанцій не дослідили належним чином періоду прострочення виконання зобов`язань за договором відповідачем та не врахували вищезазначених висновків Верховного Суду.

113. Вказані порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж перегляду справи судом касаційної інстанції, визначених положеннями ст. 300 ГПК України, однак оцінка викладених вище обставин та доводів є необхідною для правильного вирішення спору по суті.

114. При цьому Верховний Суд не може взяти до уваги посилання скаржника на те, що господарськими судами попередніх інстанцій, під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 12.12.2011 у справі № 8/5025/1402/12, від 01.07.2014 у справі № 5010/1575/2012-20/83, від 01.07.2014 у справі № 11/5026/1925/2012, оскільки зазначені справи, на які посилається скаржник, суттєво відрізняються предметом позову та установленими фактичними обставинами справи, від справи яка розглядається наразі касаційним судом. Відмінність установлених фактичних обставин у справі, що розглядається, та зазначених справах Верховного Суду України, на які посилається скаржник, свідчить про неподібність правовідносин.

115. Водночас, згідно ч. 4 ст. 300 ГПК України, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

116. Зважаючи на викладене, суд касаційної інстанції, вважає, прийнятними доводи ФГ "Золотий жайвір" про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішень, підстави касаційного оскарження визначені п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

117. З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції констатує, що судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено всіх обставин у даній справі та не надано їм належної правової оцінки, з урахуванням вищезазначених положень матеріального права, що є порушенням частини 3 п. 1 ст. 310 ГПК України, та підставою для скасування судових рішень, враховуючи повноваження суду касаційної інстанції, визначені у ст. 300 ГПК України, постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 29.09.2020 підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

118. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

119. За приписами пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

120. Частиною 4 ст. 310 ГПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

121. Оскільки порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, допущено судами першої та апеляційної інстанцій, справа має бути передана на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

122. При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, дати належну правову оцінку всім зібраним у справі доказам в їх сукупності, та в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону вирішити спір.

Розподіл судових витрат

123. Оскільки у даному випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (ч.14 ст. 129 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 129, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Золотий жайвір" задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 29.09.2020 скасувати, справу № 924/441/20 передати на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді С.В. Бакуліна

Н.М. Губенко