АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про зупинення провадження у справі

22 березня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/535/17(915/809/20)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від АТ "Державний експортно-імпортний банк України" - адвокат Буковська Л.В.;

від ТОВ "Несторг", ТОВ "Енерго-Консалт" та ТОВ "Амстор Трейд" - адвокат Гусєв М.М.

арбітражний керуючий Жмакін Сергій Андрійович - особисто;

від ТОВ "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС" - адвокат Розум Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС"

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 23.11.2020

у справі №915/535/17(915/809/20)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС"

до

1) Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "АМСТОР ТРЕЙД"

про визнання недійсними правочині

ВСТАНОВИВ

У червні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС", в межах справи про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ", звернулось до Господарського суду Миколаївської області із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Несторг" про визнання недійсними правочинів.

В обґрунтування даної заяви ТОВ "ФК "АВУАР-СЕРВІС" пославшись на приписи ч.2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства зазначило, що оспорювані договори поруки були укладені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство ТОВ будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ" та підлягають визнанню недійсними з підстав прийняття боржником на себе зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.11.2020 відмовлено в задоволенні заяви ТОВ "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС" про визнання недійсними договорів поруки.

В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції пославшись на умови оспорюваних правочинів, приписи Кодексу України з процедур банкрутства та ЦК України зазначив, що порукою є забезпечення основного зобов`язання, яким може бути оплатний договір, а не самостійне оплатне зобов`язання, порука за своєю суттю не є таким зобов`язанням, за яким би здійснювалося обов`язкове відплатне відчуження, або передача майна.

При цьому, як відзначено судом першої інстанції, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2018, яка залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, було затверджено реєстр вимог кредиторів боржника, в якій оспорювані договори враховані як дійсні.

Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося ТОВ "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС" з апеляційною скаргою в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області 23.11.2020 у справі № 915/535/17(915/809/20) скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення, згідно якого визнати недійсним з моменту укладення договори поруки укладені між ТОВ «НЕСТОРГ» та ТОВ будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ".

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 відкрито апеляційне провадження у справі апеляційне провадження у справі №915/535/17(915/809/20) та призначено справу до розгляду.

19.03.2021 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від ТОВ «НЕСТОРГ» в якому товариство просить зупинити провадження у справі №915/535/17(915/809/20) до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №904/7905/16 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

В обґрунтування заявленого клопотання ТОВ «НЕСТОРГ» зазначає, що його заперечення на апеляційну скаргу ґрунтуються, серед іншого, на тому, що при вирішенні спору про визнання правочину недійсним суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсними саме на момент його вчинення. До того ж, суд має взяти до уваги ті підстави для визнання правочину недійсним, які існували на момент вчинення такого правочину, та керуватися нормами права, чинними на момент вчинення правочину, з урахуванням конституційного принципу незворотності дії закону у часі та правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №911/956/17 щодо застосування норм статті 58 Конституції України (принцип незворотності дії закону у часі), а також застосування статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства до правочинів боржника, вчинених до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства.

У той же час, як зазначає ТОВ «НЕСТОРГ» в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.02.2021 у справі №904/7905/16 суд дійшов висновку, що існує в межах судової палати для розгляду справ про банкрутство різний підхід стосовно застосування приписів статті 42 Кодекс України з процедур банкрутства під час вирішення питання щодо визнання недійсним правочину, укладеного до набрання чинності та введення в дію зазначеного Кодексу, зокрема у постанові від 11.11.2020 у справі №04/01/5026/1089/2011 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.1 1.2020 у справі №911/956/17. У зв`язку з наявністю різної судової практики щодо застосування статті 42 Кодекс України з процедур банкрутства під час вирішення питання про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до набрання чинності та введення в дію Кодекс України з процедур банкрутства, для формування єдиної правозастосовчої практики Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 18.02.2021 передав справу №904/7905/16 на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Розглянувши дане клопотання колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики.

Статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" також передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Верховний Суд, серед іншого, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Отже, вищевказаною нормою процесуального права забезпечений механізм наступної можливості правильного застосування певної норми права судами першої та апеляційної інстанції шляхом врахування майбутніх висновків палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду щодо суперечливих або неоднозначних тлумачень такої норми права або не менш важливих питань юрисдикції певних спорів.

У цьому випадку згідно з приписами п. 11 ч. 1 ст. 229 ГПК провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників господарських відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, підстав позову, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який був чинним до 21.10.2019, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Разом з цим, 21.10.2019 введено в дію Кодексу України з процедур банкрутства, ч.2 ст. 42 якого визначає, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог у даній справі є визнання недійсними правочинів, а саме договорів поруки між ТОВ «НЕСТОРГ» та ТОВ будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ", які укладені у грудні 2014, оскільки на переконання заявника боржник протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство прийняв на себе зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони, без жодного економічного сенсу для боржнику в укладені таких договорів та з метою доведення до банкрутства та завдання шкоди кредиторам.

При цьому, як на підставу звернення із даною заявою ТОВ "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС" посилається на приписи ч. 2 ст. 42 Кодекс України з процедур банкрутства.

Аналогічні за змістом вимоги та обґрунтування містить й апеляційна скарга.

Разом з цим, ТОВ «НЕСТОРГ» у своїх запереченнях проти заявлених вимог та апеляційної скарги із посиланням на ст. 58 Конституції України, ст. 215 ЦК України та висновки Верховного Суду викладені у постанові від 12.11.2020 по справі №911/956/17 зазначає, що спірні договори поруки укладені сторонами у грудні 2014 року, тобто за два роки і дев`ять місяців до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ БТК «ТАВРІЯ», на момент їх укладення діяли норми ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо можливості визнання недійсними правочинів боржника, вчинених протягом одного року до порушення провадження у справі про банкрутство, у той час як норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства поширюють свою дію на події та факти, що виникли з 21.10.2019, і не мають зворотної дії у часі. Відповідно, як вважає товариство, спірні договори поруки не можуть бути визнанні недійсними ні з підстав, передбачених ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ні з підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. На час укладення спірних договорів поруки не існувало підстав для визнання їх недійсними в межах справи про банкрутство, а надто підстав, які ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» просить застосувати для визнання їх недійсними.

ТОВ БТК «ТАВРІЯ» у своїх запереченнях також із посиланням на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №911/956/17 зазначає, що в момент укладення спірних договорів поруки діяли норми ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо можливості визнання недійсними правочинів боржника, вчинених протягом одного року до порушення провадження у справі про банкрутство. Водночас, положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства поширюють свою дію на події та факти, що виникли з 21.10.2019 року, і не мають зворотної дії у часі. Таким чином, спірні договори поруки не можуть бути визнанні недійсними ані з підстав, передбачених ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ані з підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. На час укладення спірних договорів поруки не існувало підстав для визнання їх недійсними в межах справи про банкрутство.

Ухвалою Верховного Суду від 18.02.2021 по справі №904/7905/16 справу №904/7905/16 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопорт "Південний-Плюс" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.09.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2020 передано на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

В мотивах даної ухвали суд касаційної інстанції зазначив, що об`єктом касаційного перегляду у цій справі є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2020 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 02.10.2014, укладеного між ТОВ "Завод Майстер-Профі Україна" та ТОВ "Автопорт "Південний-Плюс" та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 07.09.2020, якою зазначену ухвалу залишено без змін.

Предметом судового розгляду є заява ліквідатора про визнання недійсним договору, укладеного боржником до порушення провадження у справі про банкрутство до набрання чинності та введення в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

Як зазначено судом касаційної інстанції, суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані судові рішення, з поміж іншого, застосували приписи статті 42 Кодекс України з процедур банкрутства, яка регулює правовідносини щодо визнання господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора недійсними правочинів, вчинених боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу, визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Верховний суд зазначив, що зі змісту касаційної скарги вбачається, що в якості однієї із підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства для оцінки спірного договору, укладеного до набрання чинності та введення в дію зазначеного Кодексу.

Разом з тим суд касаційної інстанції зазначив про наявність висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Зокрема, у постанові від 11.11.2020 у справі № 04/01/5026/1089/2011 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зроблено висновок про те, що суди попередніх інстанцій, під час нового розгляду заяви ліквідатора банкрута від 25.01.2017 №02-03/61, правомірно керувались положеннями Кодексу України з процедур банкрутства та, зокрема, статті 42 цього Кодексу, якою врегульовано ті ж правовідносини, що і статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.11.2020 у справі № 911/956/17 зроблено висновок про те, що згідно Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, ним не передбачено надання зворотної дії в часі положенням статті 42 цього Кодексу, як і будь-яким іншим положенням Кодексу, з огляду на що, до договорів, які укладені до моменту набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства застосовуються загальні чи спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності цих договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину).

Наведене вище, на переконання суду касаційної інстанції, свідчить про існування в межах судової палати для розгляду справ про банкрутство різного підходу стосовно застосування приписів статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства під час вирішення питання щодо визнання недійсним правочину, укладеного до набрання чинності та введення в дію зазначеного Кодексу.

Отже, за наявності різної судової практики щодо застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства під час вирішення питання про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до набрання чинності та введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, суд касаційної інстанції визнав за необхідне для формування за наведених вище обставин єдиної правозастосовчої практики справу № 904/7905/16 відповідно до вимог частини першої статті 302 ГПК України передати на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою від 17.03.2021 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду прийняв справу №904/7905/16 до провадження та призначив її до розгляду на 15.04.2021.

Колегія суддів констатує, що виходячи з обставин, на яких ґрунтуються заявлені по справі №915/535/17(915/809/20) вимоги та заперечення учасників справи щодо таких вимог, правовідносини у цій справі є подібними до тих, що передані на розгляд Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду по справі №904/7905/16.

За приписами ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи приписи пункту 7 частини першої статті 228 та пункту 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України та те, що Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду переглядається судове рішення, в якому правовідносини є подібними тим, що розглядаються в рамках даної справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зупинення провадження у справі №915/535/17(915/809/20) до закінчення касаційного перегляду справи №904/7905/16 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись ст. 228, 234, 270 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №915/535/17(915/809/20) зупинити до закінчення касаційного перегляду справи №904/7905/16 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Зобов`язати учасників справи невідкладно повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст ухвали складено та підписано 26.03.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Мишкіна М.А.