ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3549/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро», 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома», 62820, Харківська область, Печенізький район, с. Мартове, вул. 1 Травня
простягнення 3 277 930, 45 грн.
за участю представників сторін:

позивача: Крайз О.І., ордер Серія ХВ №2028 від 04.05.2020 року;

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро» звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» про стягнення за порушення умов договору поставки № 2609К від 26.09.2019 року пені у розмір 2 075 227, 12 грн., штрафу у розмірі 243 750, 00 грн., упущеної вигоди у розмірі 958 953, 33 грн. Також у пункті 2 прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд надати строк протягом 5 днів з моменту прийняття рішення для доведення розміру понесених судових витрат та розподілити судові витрати.

Ухвалою суду від 24.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи № 922/3549/20 призначено у порядку загального позовного провадження.

15.12.2020 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 29353), у якому останній, просить суд, відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування надано до суду відзиву на позовну заяву зазначає, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» Протопопова К.Е. не підписувала з позивачем договір поставки № 2609К від 26.09.2019 року у формі єдиного документа, як це передбачено вимогами частини 1 статті 181 Господарського кодексу України. У зв`язку із чим. відповідач не погоджував з позивачем такі істотні умови як штрафні санкції за прострочення поставки товару, їх розмір тощо, і не брав на себе обов`язків щодо поставки товару за відповідним договором.

Щодо нарахованих позивачем штрафних санкцій зазначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. За розрахунком відповідача сума пені становить 233 676, 91 грн. Тому на думку відповідача. позивачем у своєму розрахунку не було враховано обмеження щодо нарахування пені, внаслідок чого було допущено її завищення на 1 768 425, 21 грн.

Щодо штрафу нарахованого позивачем зазначає, що рішенням Господарського суду Харківської області від 20.02.2020 року у справі № 922/3548/19 вже було стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку у розмірі 97 500, 00 грн. та штраф у розмірі 81 250, 00 грн. У зв`язку із чим, за твердженнями відповідача, штраф передбачений пунктом 4.5 договору, вже було стягнуто згідно судового рішення, тому вимоги позивача про стягнення суми штрафу у розмірі 243 750, 00 грн. є необґрунтованими. Також зазначає про зменшення розміру штрафних санкцій.

Щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 958 953, 33 грн. зазначає, що відповідні нарахування є безпідставними, оскільки позивачем жодним чином не зазначено та не доведено, що він мав поставити саме ту кукурудзу, яку він мав придбати у відповідача.

Також відповідачем зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат у зв`язку із розглядом справи які очікує понести відповідач, складає суму у розмірі 60 000, 00 грн. Також відповідачем у наданому до суду відзиві на позовну заяви викладено заперечення щодо розміру понесених позивачем удових витрат, а саме зазначено, що вказана вартість правничої допомоги є явно завищеною і неспівмірною зі складністю справи, обсягом підготовлених документів, а також часом, необхідним для виконання роботи такої складності (т. 1, а.с. 79-85).

Ухвалою суду від 17.12.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача № б/н від 15.12.2020 року (питання (письмове опитування)) в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України, та відмовлено у клопотанні про витребування доказів № б/н від 15.12.2020 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрома".

04.01.2021 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 81) у якій останній зазначає, що договір поставки № 2609К від 26.09.2019 року вже був предметом розгляду у суді у справі № 922/3548/19 і був визнаний судом укладеним, що підтверджується також постановою Верховного суду від 17.09.2020 року. У зв`язку із чим, відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо наданого відповідачем контррозрахунку зазначає, що порушення строку поставки не є порушенням грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання щодо поставки не є грошовим, а тому посилання відповідача на обмеження розміру пені не мають правових підстав.

Щодо штрафних санкцій зазначає, що рішенням у справі № 922/3548/19 було стягнуто 5 % штрафу - 81 250, 00 грн. за 11 днів прострочення. У даній справі відповідачем прострочено строк поставки на 268 днів, у зв`язку із чим, позивачем заявлено вимогу відповідно до умов договору про стягнення 20 % штрафу від вартості за непоставлений товар.

Щодо зменшення розміру штрафних санкцій зазначає, що відповідач порушив зобов`язання за договором, відповідне встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, сплатив штрафні санкції за прострочення (в порядку добровільного виконання рішення суду) та все одно продовжував порушувати права позивача та так і не виконав зобов`язання щодо поставки товару. Тому відповідно до висновків Верховного суду, які також зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву, при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки суд повинен взяти до уваги, зокрема ступінь виконання зобов`язання боржником, розмір збитків, оцінити, чи є цей випадок винятковим. При цьому відповідачем було порушено договірні зобов`язання та не поставлено товар. У зв`язку із чим, позивач зазнач збитків у зв`язку із невиконання відповідачем свого зобов`язання у формі упущеної вигоди.

Щодо заперечень відповідача в частині упущеної вигоди зазначає, що позивач керуючись принципом свободи договору встанови у договорі строк поставки до 15.07.2020 року та визначив ціну враховуючи такий строк поставки. Тобто приблизно 10 місяців з моменту купівлі товару, у період. коли ціна зазвичай є найвищою. Тому посилання відповідача на завищену, відносно встановленої в договорі з ним ціну товару, як аргументу проти факту упущеної вигоди є безпідставними (т. 1, а.с. 143-144).

26.01.2021 року від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення до відповіді на відзив (вх. № 1931) у яких останній, просить суд відмовити у задоволення позову (т. 1 а.с. 163-166).

26.01.2021 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 1932) у якому останній, просить суд, у випадку задоволення позову, максимально зменшити розмір пені та не стягувати з відповідача упущену вигоду, як необґрунтовану та недоведену (т. 1, а.с. 170-172).

Ухвалою суду від 26.01.2021 року, яку судом занесено до протоколу судового засідання, судом оголошено перерву до 04.02.2021 року.

02.02.2021 року від позивача через канцелярію суду надійшли пояснення (вх. № 2673) щодо розрахунку пені в частині зазначення періодів (т. 1, а.с. 229).

Ухвалою суду від 02.02.2021 року, яку судом занесено до протоколу судового засідання, судом оголошено перерву до 18.02.2021 року.

Ухвалою суду 18.02.2021 року задоволено спільну заяву від 18.02.2021 року позивача та відповідача про перехід до розгляду справи по суті у даному судовому засіданні. Відповідну заяву долучено до матеріалів справи, подальший розгляд справи ведеться з її урахуванням. Закрито підготовче провадження у справі № 922/3549/20 та розпочато розгляд справи по суті у даному судовому засіданні 18.02.2021 року. Задоволено клопотання (вх. № 4034 від 17.02.2021 року) щодо відкладення розгляду справи. Відкладено розгляд справи по суті на "04" березня 2021 року.

Ухвалою суду від 04.03.2021 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до "11" березня 2021 року.

11.03.2021 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 1380 електронна пошта) про відкладення розгляду справи, у якому останній зазначає, що представник відповідача, з 05.03.2021 року перебуває самоізоляції відповідно до рекомендацій МОЗ України та не має змоги представляти інтереси відповідача у судовому засіданні 11.03.2021 року.

Уповноважений представник відповідача у призначене судове засідання 11.03.2021 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить направлення на юридичну адресу останнього копії ухвали суду від 04.03.2021 року. Крім того відповідача було повідомлено судом телефонограмою від 04.03.2021 року № 219/21 яка прийнята представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» адвокатом Федоренко Д.М. (т. 2, а.с. 41).

Присутній у судовому засіданні 11.03.2021 року позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Також зазначив що позивачем було надано до суду заяву, про розподіл витрат на правничу допомогу, докази понесених позивачем судових витрат будуть надані до суду протягом п`яти днів з дня винесення рішення.

Судом у судовому засіданні 11.03.2021 року, поставлено на обговорення клопотання відповідача (вх. 1380 від 11.03.2021 року електронна пошта) про відкладення розгляду справи.

Присутній у судовому засіданні 11.03.2021 року позивач проти клопотання заперечував.

Суд дослідивши матеріали справи та клопотання (вх. № 1380 від 11.03.2021 року електронна пошта) відповідача про відкладення розгляду справи, зазначає наступне. дійшов до висновку про відмову у його задоволенні у з`язку із відсутністю доказів.

Відповідно до вимог частин 1-3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

При цьому відповідно до приписів частини 4 статті 197 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Враховуючи вищевикладене, відповідач не позбавлений був права залучити до участі у справі іншого представника, або у відповідності до вимог статті 197 Господарського процесуального кодексу України надати заяву про часть у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Враховуючи вищевикладене, клопотання (вх. № 1380 від 11.03.2021 року електронна пошта) відповідача про відкладення розгляду справи є необґрунтованим. та таким що не підлягає задоволенню.

Також суд зазначає, що згідно статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Частинами 2, 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за місцезнаходженням.

Враховуючи вищевикладене, відсутність від відповідача клопотань щодо проведення розгляду справи в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів суд вважає, що відповідача було належним чином повідомлений судом про розгляд спору за його участю, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи доказів для вирішення спору по суті.

У судовому засіданні 11.11.2021 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, заслухавши позивача, судом встановлено наступне.

26.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрома" (постачальник, відповідач) було укладено договір поставки № 2609К (т. 1, а.с. 177).

Відповідно до пунктів 1, 1.2, договору, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти 500,000 тон кукурудзи вартістю 1 625 000,00 грн.

Пунктом 1.4. договору, сторони погодили, що строк поставки - до 20.10.2019 року.

Згідно пункту 3.1. договору, оплата товару здійснюється покупцем у грошовій формі впродовж 3-х банківських днів після усіх наступних подій: поставки товару, надання постачальником покупцю документів, зазначених у пунктах 2.5, 5.10. договору.

Як зазначає позивач, відповідач порушив умови договору та не поставив товар у строк встановлений договором. Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.02.2020 року у справі № 922/3548/19 залишеного в силі постановою Верховного суду від 17.09.2020 року у справі № 922/3548/19 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрома" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" за порушення строку поставки за договором поставки №2609К від 26.09.2019 року неустойку станом на 01.11.2019 року у розмірі 97 500,00 грн., штраф станом на 01.11.2019 року у розмірі 81 250,00 грн.

Згідно приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За твердженнями позивача, у зв`язку із порушенням відповідачем умов договору в частині поставки товару у строки визначені договором, останній звернувся із відповідним позовом до суду про стягнення за порушення умов договору поставки № 2609К від 26.09.2019 року пені у розмір 2 075 227, 12 грн., штрафу у розмірі 243 750, 00 грн., упущеної вигоди у розмірі 958 953, 33 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором щодо поставки товару, позивачем було нараховано: 2 075 227, 12 грн. пені, 243 750, 00 грн. штрафу та 958 953, 33 грн. упущеної вигоди відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог (т. 1, а.с. 53-54).

Крім того відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 29353 від 15.12.2020 року) та клопотання (вх. № 1932 від 26.01.2021 року) просив суд максимально зменшити розмір пені та не стягувати з відповідача упущену вигоду, як необґрунтовану (т. 1, а.с. 79-85, 170-172).

Згідно з приписами частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина 2 статті 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (стаття 218 Господарського кодексу України).

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

При цьому, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі № 904/4156/18, необхідною умовою застосування договірної господарсько-правової відповідальності за порушення договірних зобов`язань є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Так, за змістом положень частин 4 і 6 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Тобто, частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з пунктом 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із пункту 4.3. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної поставки товару згідно умов договору постачальник зобов`язався сплатити покупцю на вимогу останнього штрафну неустойку в розмірі 0,5% від вартості не поставленого в строк товару за кожен день прострочення до моменту фактичного виконання постачальником свого зобов`язання за договором.

Згідно пункту 4.5. договору, у разі порушення строків поставки товару постачальник сплачує на користь покупця штраф в наступних розмірах: порушення строку поставки товару більш ніж на 30 календарних днів - 20% від вартості непоставленого товару.

Пунктом 4.10. договору сторони погодили, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій складає 3 роки (т. 1, а.с. 177 зворот).

Позивачем до матеріалів справи наданий розрахунок пені у розмірі 2 075 227, 12 грн. за період з 02.11.2019 року по 14.07.2020 року та штрафу у розмірі 243 750, 00 (відповідно до розрахунку нараховано 325 000, 00 грн. - 81 250, 00 грн. (стягнуто за рішенням суд у справі № 922/3548/19) = 243 750, 00 грн.) (т. 1, а.с. 53-54, 229).

Судом здійснено перевірку нарахованої позивачем пені у розмірі - 2 075 227, 12 грн. за період з 02.11.2019 року по 14.07.2020 року та суми штрафу у розмірі 243 750, 00 грн. відповідно до наданого розрахунку та встановлено, що такі нарахування здійснено вірно.

Відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 29353 від 15.12.2020 року, т. 1, а.с. 79-85) заперечував проти стягнення пені, оскільки позивачем не враховано вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яким визначено, що розмір пені обчислюється від суми просточеного платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Також послався на правову позицію викладену у постановах Верховного суду від 24.10.2019 рок у справі № 904/3315/18, від 08.02.2017 року у справі № 910/29752/15.

Суд не приймає заперечення відповідача в частині стягнення пені, оскільки як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Харківської області від 20.02.2020 у справі № 922/3548/19 залишеного у силі постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.09.2020 року встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання за договором № 2609К від 26.09.2019 року. Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрома" порушило негрошове зобов`язання - не поставило у строк товар.

При цьому, відповідно до приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, та оскільки дія Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" поширюється на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, то до спірних правовідносин з неналежного виконання не грошового зобов`язання цей Закон не може бути застосований.

При цьому судом враховано правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 25.06.2018 року у справі № 912/2483/18, від 23.04.2019 року у справі № 904/3565/18, від 29.05.2018 року у справі № 910/23003/16, від 19.09.2019 року № 904/5770/18 відповідно до якої, сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Щодо заперечень відповідача викладених у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 29353 від 15.12.2020 року, т. 1, а.с. 79-85) щодо стягнення штрафу, а саме що покупцю надано право обирати один вид штрафу за порушення строку поставки на 10, 20 або 30 календарних днів, та те, що договором не передбачено право покупця на стягнення усіх трьох видів штрафу. Також зазначає, що рішенням суду у справі № 922/3548/19 вже було стягнуто з відповідача штраф не приймаються судом з огляду на наступне.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 року у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 року у справі № 903/647/17 та від 08.08.2018 року у справі № 908/1843/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18.

З аналізу вищевикладеного слідує, що норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, передбаченого пунктом 4.5. договору штрафу у розмірі 5 %, 10%, 20 % від вартості не поставленого товару.

Щодо зменшення розміру пені, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Системний аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання господарським судом оцінки поданим учасниками справи доказам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим з огляду на інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 року у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18).

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищевикладеного слідує, що зменшення (за клопотанням сторони) розміру пені, яка нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд дослідивши надане відповідачем клопотання про зменшення розміру пені докази, дійшов до висновку, що останнім в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України, не надано до суду жодного доказу у підтвердження виняткових обставин, які б надавали підстав для зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій.

З огляду на вищевикладене, заперечення позивача щодо зменшення розміру пені, враховуючи необхідність дотримання балансу інтересів сторін, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання про зменшення пені.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 958 953, 99 грн. суми упущеної вигоди, суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення суми упущеної вигоди у розмірі 958 953, 99 грн. позивач зазначає, що 26.09.2019 року між Товариством «Торговий будинок «Новаагро» (позивач у даній справі) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Агродар» було укладено договорі поставки № 2609К1. Відповідно до договору сторони погодили що загальна вартість договору складає 3 105 000, 00 грн.

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки від 26.09.2019 року № 2609К позивач не виконав зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Агродар» за договором поставки № 2609К1 від 26.09.2019 року та поніс збитки у формі упущеної вигоди. За розрахунком позивача, розмір упущеної вигоди складає суму у розмірі 958 953, 33 грн., а саме:

2 587 500, 00 грн. (вартість товару без ПДВ за договором поставки № 2609К1 від 26.09.2019 року), за яким позивач зобов`язувався поставити товар та планував отримати вигоду) мінус 1 354 166, 67 грн. (вартість товару без ПДВ,Ю яку б сплатив позивач відповідачу за договором) мінус 274 390, 00 грн. (вартість зберігання) (т. 1, а.с. 2-3, 54).

Відповідно до вимог статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З аналізу вищевикладеного слідує, що статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки й упущена вигода.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Згідно з нормами частини 1 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Частиною 4 статті 623 Цивільного кодексу України визначено, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З аналізу вищевикладеного, слідує що саме на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання.

При цьому кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

При цьому, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Упущена вигода - це доход або прибуток, який міг би одержати суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності в разі здійснення зовнішньоекономічної операції і який він не одержав внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, якщо розмір його передбачуваного доходу або прибутку можна обґрунтувати.

Таким чином, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

Обов`язок доведення факту наявності порушення відповідача покладено на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками.

Аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 року у справі N 921/377/14-г/7.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, для встановлення судом наявності заходів, вжитих позивачем для одержання упущеної вигоди, також позивачем не доведено суду тієї обставини, що він мав намір і можливість отримати доходи і лише неправомірні дії відповідача стали єдиною причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток в заявленому розмірі, а саме 958 953, 33 грн.

Із наданих до матеріалів справи копії договору № 2609К1 від 26.09.2019 року, договору складського зберігання зерна № 20/07 - ГЕ/19 від 02.07.2019 року, специфікації № 1 від 02.07.2019 року та специфікації № 2 від 15.09.2019 року не можливо встановити, та точно підрахувати розмір заявлених до стягнення позивачем збитків саме у сумі 958 953, 33 грн. Також з наданих позивачем до позовної заяви не можливо встановити, реальної можливості отримання грошових сум, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. При цьому, позивачем не доведено реальної можливості отримання доходів в заявленому розмірі, в сумі 958 953, 33 грн., що в свою чергу суперечить правовій природі упущеної вигоди.

Саме лише посилання позивача на неодержання прибутку (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною, не може бути безпосереднім доказом того, що вони не є абстрактними, та дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій, а також не довів вини відповідачів та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та упущеною вигодою позивача в заявленому розмірі, а саме у сумі 958 953, 33 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

З наведеного слідує, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт спричинення упущеної вигоди, не обґрунтував її розміру, тоді як пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, тобто, позивачем не підтверджено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, з якими законодавство пов`язує застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків (в даному випадку - стягнення упущеної вигоди).

Враховуючи вищевикладене, заперечення відповідача викладені у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 29353 від 15.12.2020 року) та клопотанні (вх. № 1932 від 26.01.2021 року), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 958 953, 99 грн. суми упущеної вигоди.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, заперечень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень, заперечень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача за порушення умов договору поставки № 2609К від 26.09.2019 року пені у розмір 2 075 227, 12 грн. та штрафу у розмірі 243 750, 00 грн.

В частині стягнення упущеної вигоди у розмірі 958 953, 33 грн. - відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного

У пункті 3 прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд, надати строк протягом 5 днів з моменту прийняття рішення для доведення розміру понесених судових витрат та розподілити судові витрати (т. 1, а.с. 4).

Згідно частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки дана справа розглядається в порядку загального позовного провадження та позивачем заявлено про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, а отже суд вважає за встановлено позивачу 5-ти денний строк на подання до суду доказів, що підтверджує розмір понесених судових витрат.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача. У зв`язку із чим з відповідача підлягає до стягнення сума у розмірі 37 784, 66 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрома" (62820, Харківська область, Печенізький район, с. Мартове, вул. 1 Травня, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66, ) пеню у розмірі 2 075 227, 12 грн., штраф у розмірі 243 750, 00 грн. та судовий збір у розмірі 34 784, 66 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення суми упущеної вигоди у розмірі 958 953, 33 грн. - відмовити.

В задоволенні клопотання відповідача вх. № 1380 від 11.03.2021 року - відмовити.

Встановити 5-ти денний строк на подання до суду доказів, що підтверджує розмір понесених судових витрат.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Реквізити сторін:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 66, );

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрома" (62820, Харківська область, Печенізький район, с. Мартове, вул. 1 Травня, ).

Повне рішення складено "19" березня 2021 р.

Суддя О.О. Ємельянова