РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.03.2021Справа № 910/17079/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегери А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про стягнення 1 309 588,14 грн.,

та

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична

компанія "Укренерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер"

про визнання договору розірваним,

За участю представників сторін (за первісним позовом):

від позивача: Кириченко Л.В. за ордером серії КВ № 314300 від 20.10.2020;

від відповідача: Верещагіна А.О. за довіреністю № 325 від 30.12.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 1 309 588,14 грн., з яких: 1 292 715,92 грн. - заборгованість по сплаті суборендних платежів, 10 014,16 грн. - пеня, 1 858,12 грн. - інфляційні втрати, 4 999,94 грн. - 3 % річних. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 29.03.2019 року між ним та Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" було укладено Договір суборенди № У-22/03/19, на виконання умов якого позивач передав, а відповідач - прийняв у строкове платне користування об`єкт нерухомого майна: нежилі приміщення загальною площею 1 184 м2, розташовані на третьому поверсі нежитлової будівлі за адресою: місто Київ, вулиця Сурикова, будинок 3 (літ. А). Водночас відповідач у встановленому цим Договором порядку суборендні платежі перерахував не у повному обсязі, внаслідок чого за ним у період з 20.07.2020 року по 20.10.2020 року утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.11.2020 року відкрито провадження у справі № 910/17079/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.12.2020 року.

30.11.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача № 419-ВППР від 17.11.2020 року, в якому останній заперечив проти вимог позивача з огляду на їх необґрунтованість. Так, відповідач вказав, що, у зв`язку з неможливістю дотримання протиепідемічних заходів, а саме: неможливістю здійснювати вологе прибирання орендованих приміщень декілька разів на день через неналежний стан покриття підлоги, листом від 10.07.2020 року Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" повідомило позивача про розірвання укладеного між ними договору суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 року з 20.07.2020 року на підставі пункту 14.6 наведеної угоди - внаслідок настання форс-мажорних обставин. Проте представники позивача у встановлений відповідачем строк для підписання акту про повернення приміщення з оренди не з`явилися. Також, у період з 31.07.2020 року по 20.10.2020 року позивач чинив відповідачу перешкоди у вивезенні власного майна з орендованих приміщень.

Крім того, через відділ діловодства господарського суду міста Києва відповідачем подано зустрічну позовну заяву № 420-ВППР від 17.11.2020 року про визнання розірваним з 20.07.2020 року укладеного між сторонами Договору суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019.

04.12.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача від 01.12.2020 року на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначив про необґрунтованість заперечень відповідача проти позовних вимог у даній справі, оскільки відповідний сертифікат № 3000-20-1465 (щодо підтвердження форс-мажорних обставин) був отриманий відповідачем у Київській торгово-промисловій палаті лише 21.08.2020 року, тобто більше ніж через місяць після того, як відповідач безпідставно ініціював дострокове розірвання договору суборенди. При цьому, копія означеного сертифікату була направлена позивачу суборендарем лише 31.08.2020 року. Крім того, позивач заперечив проти доводів відповідача про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" у період з 31.07.2020 року по 20.10.2020 року чинило перешкоди у вивезенні належного суборендарю майна зі спірного приміщення, оскільки протягом цього періоду таке приміщення перебувало під охороною Управління поліції охорони в місті Києві на підставі укладеного з відповідачем договору. Також позивач вказав, що Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" не було доведено факту вчинення ним усіх залежних від нього заходів для приведення підлогового покриття до задовільного стану, а також того, що виконання договірних зобов`язань по поточному ремонту підлогового покриття та дотриманню встановлених чинним законодавством санітарних вимог неможливе внаслідок непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин.

07.12.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача № 437/ВППР від 07.12.2020, в якій останній просив суд відкласти підготовче засідання у даній справі на іншу дату, а також встановити відповідачу строк, достатній для підготовки заперечень на відповідь на відзив позивача.

У підготовчому засіданні 08.12.2020 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про задоволення вищенаведеного клопотання відповідача; підготовче засідання відкладено на 22.12.2020 року, а також встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 15.12.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2020 року зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/17079/20. Крім того, цією ухвалою розгляд зустрічного позову призначено разом з первісним у підготовчому засіданні на 22.12.2020 року.

До початку призначеного підготовчого засідання 22.12.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" на зустрічну позовну заяву від 16.12.2020 року, в якому останнє заперечило проти задоволення зустрічних позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" з огляду, зокрема, на те, що станом на 20.07.2020 року жодна з умов, передбачених Договором суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 року, необхідних для виникнення у суборендаря права на розірвання цієї угоди, дотримана позивачем за зустрічним позовом не була. Крім того, сертифікат № 3000-20-1465 про настання форс-мажорних обставин був отриманий Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" у Київській торгово-промисловій палаті лише 21.08.2020 року та направлений Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" 31.08.2020 року, тобто більше ніж через місяць після ініціювання суборендарем дострокового розірвання вказаного Договору на підставі обставин, що підтверджуються означеним сертифікатом. Крім того, відповідно до приписів частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України спірний договір суборенди є припиненим саме з 20.10.2020 року, тобто з дати підписання сторонами акту про повернення майна із суборенди, тоді як після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акту приймання-передачі приміщень орендодавцеві, а нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Крім того, до початку призначеного підготовчого засідання 22.12.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" № 473-ВППР від 22.12.2020 року, в яких останнє зазначило, зокрема, про те, що саме у зв`язку із неможливістю забезпечити належне дотримання протиепідемічних заходів в орендованому приміщенні, відповідач був змушений перевести працівників з даного приміщення на віддалену роботу, у зв`язку з чим відпала необхідність у зазначеному приміщенні, що, на думку суборендаря, підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між обставинами та неможливістю виконання зобов`язань за Договором суборенди.

У підготовчому засіданні 22.12.2020 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/17079/20 на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 19.01.2021 року; встановлено позивачу за зустрічним позовом строк для подання відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву до 30.12.2020 року; встановлено відповідачу за зустрічним позовом строк для подання заперечень на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву до 15.01.2021 року.

04.01.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" № 487-ВППР від 30.12.2020 на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій останнє зазначило, зокрема, про те, що до моменту підписання акту повернення приміщення із суборенди, а саме: до 20.10.2020 року, позивач за зустрічним позовом не міг вивезти з орендованого приміщення належне йому майно, що підтверджується зауваженнями представника Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", зазначеними в акті приймання-передачі майна від 20.10.2020 року.

14.01.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер", в якій останнє просило суд залишити без розгляду подані Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" заперечення на відповідь на відзив, у зв`язку з їх поданням поза межами встановленого судом строку.

Крім того, 14.01.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву від 12.01.2021 року, в яких останнє навело додаткові аргументи на спростування зустрічних позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

У підготовчому засіданні 19.01.2021 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про поновлення Приватному акціонерному товариству "Національна енергетична компанія "Укренерго" строку на подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, а також відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" в задоволенні заяви про залишення без розгляду поданих Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2021 року підготовче провадження у справі № 910/17079/20 закрито та призначено її до судового розгляду по суті на 09.02.2021 року.

19.01.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" від 16.01.2021 року № 30-ВППП про долучення до матеріалів справи копії листа Головного управління Національної поліції у м. Києві від 31.12.2020 року № 97-31/125/12/03-2020.

08.02.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" від 04.02.2021 року про компенсацію судових витрат, в якій останнє просило суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь позивача (за первісним позовом) витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 45 000,00 грн., а також долучило докази на підтвердження означених витрат.

У судовому засіданні 09.02.2021 року оголошувалася перерва до 23.02.2021 року.

19.02.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" від 18.02.2021 року № 02-4-1/27 на заяву про відшкодування судових витрат, в яких останнє просило суд відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" в задоволенні його заяви про стягнення з відповідача (за первісним позовом) судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 45 000,00 грн.

У судовому засіданні 23.02.2021 року оголошувалася перерва до 16.03.2021 року.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" у судовому засіданні 16.03.2021 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні. Водночас останній заперечив проти зустрічних вимог Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та просив суд відмовити в їх задоволенні за необґрунтованістю.

Представник Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" у судовому засіданні 16.03.2021 року підтримав зустрічні вимоги щодо визнання розірваним з 20.07.2020 року укладеного між сторонами договору суборенди, та заперечив проти первісних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер", зазначивши про їх безпідставність.

У судовому засіданні 16.03.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" та зустрічний позов Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" (далі - орендар, Товариство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новітні системи" (далі - орендодавець) було укладено договір оренди № 01-03/19-НСП, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера «А», загальною площею 7 181,59 м2.

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

Відповідно до пункту 1.4 цієї угоди орендодавець (як власник) надає орендарю право передавати орендовану площу в суборенду без будь-якої додаткової згоди орендодавця (цей договір є достатньою підставою для передачі орендованої площі в суборенду, у т.ч. подальшу суборенду).

За змістом пунктів 7.1, 8.1 наведеного правочину перебіг (обчислення) строку оренди розпочинається з дня передачі орендованої площі у фактичне користування орендаря за актом приймання-передачі, але не пізніше ніж 01 березня 2019 року. Перебіг (обчислення) строку оренди припиняється з дня фактичного повернення орендарем орендованої площі орендодавцю за актом приймання-передачі (повернення). Договір діє (з урахуванням вищевказаних положень) до 31 січня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 01.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Новітні системи" та Товариством складено відповідний акт приймання-передачі приміщення, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера «А», загальною площею 7 181,59 м2.

У той же час у додатковій угоді від 28.03.2019 року до договору оренди від 01.03.2019 року № 01-03/19-НСП Товариство та Товариство з обмеженою відповідальністю "Новітні системи" дійшли згоди розірвати означений договір оренди з 01.04.2019 року.

01.04.2019 року між вищенаведеними контрагентами складено та підписано відповідний акт приймання-передачі (повернення) орендованої площі Товариству з обмеженою відповідальністю "Новітні системи".

Разом із тим, 02.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРДБУД 2019" (далі - орендодавець) було укладено договір оренди № 02-04/19-ФБП, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера «А».

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

Відповідно до пункту 1.4 цієї угоди орендодавець (як власник) надає орендарю право передавати орендовану площу в суборенду без будь-якої додаткової згоди орендодавця (цей договір є достатньою підставою для передачі орендованої площі в суборенду, у т.ч. подальшу суборенду).

За змістом пунктів 7.1, 8.1 наведеного правочину перебіг (обчислення) строку оренди розпочинається з дня передачі орендованої площі у фактичне користування орендаря за актом приймання-передачі, але не пізніше ніж 02 квітня 2019 року. Перебіг (обчислення) строку оренди припиняється з дня фактичного повернення орендарем орендованої площі орендодавцю за актом приймання-передачі (повернення). Договір діє (з урахуванням вищевказаних положень) до 31 березня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 02.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРДБУД 2019" та Товариством складено відповідний акт приймання-передачі приміщення, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера «А», загальною площею 7 269,17 м2.

Судом встановлено, що 29.03.2019 року між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго") (далі - суборендар, Компанія) та Товариством (орендар) було укладено договір суборенди № У-22/03/19 (далі - Договір), за умовами якого орендар передає нежилі приміщення на третьому поверсі загальною площею 1 184,0 м2, розташовані на території будівлі за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера «А» (далі - Приміщення) у строкове платне користування суборендарю, а суборендар зобов`язаний прийняти Приміщення, розташовані в межах будівлі, та сплачувати орендну плату за їх користування, здійснювати інші платежі, передбачені Договором.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками наведених суб`єктів господарювання.

За умовами пункту 2.1.1 Договору будівля перебуває у користуванні орендаря на підставі договору оренди № 01-03/19-НСП від 01.03.2019 року між орендарем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новітні системи", яким дозволяється його передача, а також передача його частин у суборенду.

Згідно з пунктом 2.2 Договору Приміщення можуть використовуватись суборендарем виключно для здійснення діяльності з організації та експлуатації офісних приміщень, що виключає право суборендаря у будь-який інший спосіб використання Приміщень. Зміна діяльності суборендаря можлива лише у разі попереднього отримання суборендарем письмової згоди орендаря, з обов`язковим наступним внесенням змін до Договору суборенди.

Відповідно до пункту 3.1 Договору останній вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє протягом строку суборенди приміщень, вказаного в Додатку № 1, а в частині зобов`язань фінансового характеру (щодо здійснення платежів і розрахунків) - до моменту їх повного виконання.

Строк суборенди починається з моменту передачі приміщень суборендарю за актом приймання-передачі приміщень. Строк суборенди закінчується у дату, визначену Додатком № 1 до Договору, але у будь-якому випадку не раніше або не пізніше підписання обома сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщень.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили, що площа приміщень становить 1 184,0 м2, строк суборенди починається з дати підписання акту приймання-передачі приміщення та закінчується 31.03.2021 року, а розмір основної орендної плати за всю площу приміщення за кожен місяць становить 283 333,33 грн. без ПДВ, крім того ПДВ - 56 666,67 грн., разом - 340 000,00 грн. (що за 1 кв.м дорівнює 287,16 грн. з урахуванням ПДВ).

Згідно з пунктом 3.2 Договору плата за суборенду приміщень, місячні оплати на спільні частини та інші платежі нараховуються з дати передачі приміщень на підставі акту приймання-передачі приміщень, за винятком платежів, які сплачуються з моменту підписання Договору, і вказані оплати закінчують нараховуватись на підставі акту приймання-передачі (повернення) приміщень.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.4, 4.5 цієї угоди передача приміщень здійснюється за актом приймання-передачі приміщень, який підписується обома сторонами. Суборендар вступає у строкове платне користування приміщенням з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення. У момент підписання акту приймання-передачі орендар передає суборендарю ключі від приміщення.

За змістом пункту 5.1 Договору орендна плата нараховується, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та по останній день строку суборенди, зазначений в акті приймання-передачі (повернення) приміщення. На останній місяць строку суборенди орендна плата та інші платежі, передбачені Договором суборенди, не можуть бути зменшені без будь-яких виключень, у тому числі знижка суборендареві на цей період не надається. Орендна плата сплачується суборендарем незалежно від наслідків його господарської діяльності.

Пунктом 5.2 означеного правочину встановлено, що зобов`язання суборендаря по оплаті орендної плати забезпечуються у вигляді щомісячного орендного платежу в повному розмірі. Орендна ставка складає 287,16 грн. за 1 квадратний метр суборендованої площі, у тому числі 20 % ПДВ - 47,86 грн.

Згідно з пунктом 5.3 Договору розмір орендної плати за цим Договором становить 340 000,00 грн., у тому числі 20 % ПДВ - 56 666,67 грн.

За умовами пункту 5.4 Договору орендна плата сплачується суборендарем щомісяця в наступному порядку:

- 50 % місячної орендної плати суборендар перераховує на розрахунковий рахунок орендаря до 25 числа кожного відповідного поточного місяця, за який здійснюється оплата;

- 50 % місячної орендної плати, що залишилась, суборендар перераховує протягом перших 10 календарних днів місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється оплата.

Відповідно до пункту 6.1 Договору суборендар зобов`язаний окремо щомісячно компенсувати орендарю витрати на забезпечення приміщень комунальними послугами. Компенсація за комунальні послуги, а саме: за електропостачання, водопостачання і водовідведення, теплопостачання (опалення) визначається на підставі показників лічильників і даних, отриманих орендарем від надавачів (постачальників) послуг, а у випадку відсутності лічильників - пропорційно площі приміщень, які передані суборендарю по відношенню до суми загальної площі всіх приміщень Будівлі.

Умовами пунктів 7.1, 7.2 наведеної угоди передбачено, що оплата (компенсація) комунальних послуг за приміщення здійснюється суборендарем (у випадку направлення йому рахунку) протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання суборендарем рахунку орендаря засобами електронного зв`язку на електронну пошту. Орендар щомісячно надає суборендарю акти здачі-приймання робіт (надання послуг). Суборендар зобов`язаний підписати і повернути орендарю такий акт впродовж 5 (п`яти) банківських днів з моменту його надання. Якщо протягом 7 (семи) банківських днів з моменту надання суборендарю акту здачі-приймання робіт орендар не одержить підписаний суборендарем акт, він вважається прийнятим, погодженим та підписаним, а послуги - такими, що надані належним чином.

Згідно з пунктом 7.7 Договору неотримання суборендарем рахунків, передбачених Договором, не звільняє суборендаря від сплати відповідного платежу. У всіх випадках, коли суборендар здійснює платежі на підставі рахунків (рахунків-фактур), що виставляються орендарем, у разі відсутності рахунка орендаря до 5-го числа поточного місяця, суборендар зобов`язаний негайно звернутися до орендаря з метою отримання рахунку і сплатити його у строки та розміри, передбачені Договором та Додатком № 1.

Пунктами 9.1, 9.3 Договору встановлено, що суборендар відповідає за приміщення, в тому числі за його оснащення, за все устаткування, яке знаходиться в його межах, а також за оздоблювальні елементи приміщень. Суборендар зобов`язаний за власний рахунок здійснювати поточний ремонт приміщень та їх утримання у стані не гіршому за той, у якому вони були передані суборендарю згідно з актом приймання-передачі з врахуванням нормального фізичного зносу.

Суборендар у приміщеннях повинен дотримуватись правил технічної безпеки та санітарних норм, дбати про належний протипожежний та технічний стан приміщень, вчасно проводити поточний ремонт приміщень. Суборендар зобов`язується забезпечити необхідним способом і у встановленому діючим законодавством порядку (в тому числі отримання необхідних дозволів, декларацій відповідності та інших дозвільних документів) дотримання під час здійснення діяльності за цим Договором всіх санітарних правил по утриманню приміщення, правил по охороні навколишнього середовища, вимог та правил пожежної безпеки, вимог та правил з питань праці та охорони праці тощо. На виконання вимог цього пункту суборендар має право облаштовувати приміщення відповідним технічним пристосуванням, приладами та іншим обладнанням тільки за умови письмового дозволу орендодавця.

За умовами пункту 9.10 Договору орендар може надавати суборендарю експлуатаційні послуги, які складаються з наступного (за наявності технічної можливості):

- технічне та сервісне обслуговування обладнання, яке знаходиться в орендованому приміщенні;

- послуги телефонного зв`язку та доступу до мережі Інтернет. При цьому, орендар не несе відповідальність за якість та своєчасність надання цих послуг;

- інші послуги, які орендар вважає необхідними для належної експлуатації та функціонування майнового комплексу.

У випадку необхідності в наданні зазначених послуг, вказаних вище, суборендар зобов`язується відшкодувати орендарю експлуатаційні витрати згідно наданих орендодавцем рахунків протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту надання або надіслання такого рахунку. Орендар виконує експлуатаційні послуги після перерахування на поточний рахунок орендаря грошової суми, що розраховується орендарем залежно від вартості замовлених експлуатаційних послуг.

Відповідно до пункту 11.1 Договору у випадку закінчення строку дії Договору або дострокового припинення (розірвання) Договору суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендарю за актом повернення в останній день дії Договору або в останній день фактичної суборенди у стані не гіршому за той, у якому вони були передані суборендарю згідно з актом приймання-передачі, з урахуванням нормального фізичного зносу, чистим після вологого прибирання та вільним від майна суборендаря.

Повернення приміщення вважається здійсненим з моменту підписання обома сторонами акту повернення, підготованого орендарем. У випадку ухилення суборендаря від підписання такого акту, він вважається погодженим і підписаним суборендарем по спливу п`яти календарних днів з моменту його надання орендарем (пункт 11.2 Договору).

Згідно з пунктом 13.4 цієї угоди всі платежі за Договором нараховуються суборендарю до моменту повернення приміщення орендарю за актом приймання-передачі.

У матеріалах справи наявні, зокрема, копії складених Товариством та виставлених суборендарю рахунків на оплату комунальних послуг та експлуатаційних витрат від 01.02.2020 року № 761 на суму 11 880,00 грн. (щодо експлуатаційних витрат за лютий 2020 року), від 01.09.2020 року № 3335 на суму 15 663,47 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за серпень 2020 року); від 01.10.2020 року № 3707 на суму 14 603,96 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3829 на суму 11 213,65 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за жовтень 2020 року); від 01.07.2020 року № 2448 на суму 169 998,00 грн. (щодо 50 % вартості суборенди за липень 2020 року); від 15.07.2020 року № 2450 на суму 170 002,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за липень 2020 року); від 03.08.2020 року № 2784 на суму 169 998,00 грн. (щодо 50 % вартості суборенди за серпень 2020 року); від 15.08.2020 року № 2785 на суму 170 002,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за серпень 2020 року); від 01.09.2020 року № 3272 на суму 113 332,48 грн. (щодо вартості суборенди за вересень 2020 року); від 15.09.2020 року № 3953 на суму 170 002,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3618 на суму 219 354,84 грн. (щодо вартості суборенди за 20 днів жовтня 2020 року).

Крім того, матеріали справи містять копії підписаних уповноваженим представником Товариства та скріплених печаткою позивача за первісним позовом актів надання послуг від 31.01.2020 року № 657 на суму 11 880,00 грн. (щодо експлуатаційних витрат за лютий 2020 року); від 31.08.2020 року № 3342 на суму 15 663,47 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за серпень 2020 року); від 10.09.2020 року № 3729 на суму 14 603,96 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3847 на суму 11 213,65 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за жовтень 2020 року); від 31.07.2020 року № 2438 на суму 340 000,00 грн. (щодо 100 % вартості суборенди за липень 2020 року); від 31.08.2020 року № 2779 на суму 340 000,00 грн. (щодо 100 % вартості суборенди за серпень 2020 року); від 30.09.2020 року № 3171 на суму 340 000,00 грн. (щодо 100 % вартості суборенди за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3848 на суму 219 354,84 грн. (щодо вартості суборенди за 20 днів жовтня 2020 року).

Судом встановлено, що всі вищенаведені документи у встановленому Договором порядку були направлені на електронну та поштову адреси Компанії, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями роздруківок з електронної скриньки Товариства, описів вкладень у відповідні поштові відправлення, реєстрів відправлення, повідомлень про вручення означених поштових відправлень та фіскальних чеків, які свідчать про надання Товариству послуг поштового зв`язку щодо відправлення Компанії цих документів. Факт отримання наведених документів Компанією під час розгляду даної справи не оспорювався.

Разом із тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство посилалося на те, що протягом дії Договору Компанією неодноразово порушувалися зобов`язання за Договором в частині дотримання строків оплати на користь орендаря платежів, передбачених цією угодою, а починаючи з липня 2020 року відповідач за первісним позовом взагалі припинив сплачувати орендну плату та інші передбачені Договором платежі.

У зв`язку із систематичним невиконанням суборендарем своїх грошових зобов`язань за Договором, Товариство скористалося правом, передбаченим частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України, та прийняло рішення відмовитись від Договору, про що повідомило Компанію цінним листом з описом вкладення № 02-10/2020 від 07.10.2020 року.

Означений лист був направлений на адресу суборендаря 07.10.2020 року та отриманий останнім 08.10.2020 року. Відтак, починаючи з 08.10.2020 року Договір, на думку Товариства, є розірваним, а у суборендаря виник відповідний обов`язок повернути орендарю орендовані ним приміщення.

Проте, у порушення умов Договору та вимог цивільного законодавства суборендар повернув приміщення позивачу (за первісним позовом) лише 20.10.2020 року, про що сторонами складений та підписаний відповідний акт приймання-передачі (повернення) приміщення.

Враховуючи наведені обставини, листом від 21.10.2020 року № 04-10/20 Товариство звернулося до суборендаря з претензією про сплату нарахованих суборендних платежів у загальному розмірі 1 307 508,10 грн.

Оскільки вимоги вказаної претензії Компанією в добровільному порядку виконані не були, Товариство звернулося до суду з даним позовом про стягнення з Компанії 1 309 588,14 грн., з яких:

340 000,00 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за липень 2020 року,

340 000,00 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за серпень 2020 року,

340 000,00 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за вересень 2020 року,

219 354,84 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за жовтень 2020 року (нараховано Товариством за 20 днів жовтня 2020 року),

що разом складає 1 239 354,84 грн. (з урахуванням ПДВ);

заборгованість з компенсації витрат позивача (за первісним позовом) на забезпечення приміщення комунальними послугами (електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання (опалення)) за:

серпень 2020 року у розмірі 15 663,47 грн.;

вересень 2020 року у розмірі 14 603,96 грн.;

жовтень 2020 року у розмірі 11 213,65 грн.,

що разом складає 41 481,08 грн. з урахуванням ПДВ;

заборгованість зі сплати вартості експлуатаційних послуг за лютий 2020 року у розмірі 11 880,00 грн.,

а також 10 014,16 грн. - пеня, 1 858,12 грн. - інфляційні втрати, 4 999,94 грн. - 3 % річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Положеннями статті 774 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з частиною 3 статті 291 Господарського кодексу України на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).

Заперечуючи проти первісного позову Товариства, Компанія вказувала на те, що постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 року № 211, із в подальшому внесеними в неї змінами, у відповідності до прийнятих Кабінетом Міністрів Постанов, відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, було установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Дія запровадженого на всій території України карантину неодноразово продовжувалась відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

У зв`язку із неможливістю дотримання протиепідемічних заходів, а саме: неможливістю здійснювати вологе прибирання орендованого приміщення декілька разів на день через неналежний стан покриття підлоги, листом від 10.07.2020 року Компанія повідомила Товариство про виникнення під час дії Договору обставин, які зумовлюють необхідність зміни зобов`язань сторін за умовами цього правочину, зокрема, впроваджений Урядом України карантин, який відноситься до форс-мажорних обставин. Враховуючи викладене, у листі Компанії від 10.07.2020 року № 10/24935 остання повідомила орендаря (Товариство) про розірвання з 20.07.2020 року укладеного між ними Договору суборенди на підставі пункту 14.6 цієї угоди.

У відповідь на означене звернення Товариство направило суборендарю лист від 14.07.2020 року, в якому зазначило, що суборендар, маючи на меті своєчасно розірвати Договір через форс-мажорні обставини, повинен був передусім попередити орендаря про виникнення таких форс-мажорних обставин та про їх припинення. Крім того, Товариство наголосило, що форс-мажорні обставини не мають заздалегідь встановленого характеру, а при їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна довести, що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку, довести їх надзвичайність та невідворотність. Водночас документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноваженої регіональної торгово-промислової палати. Враховуючи наведені обставини, орендар зазначив, що зможе розглянути ініціативу суборендаря щодо розірвання Договору після дотримання останнім умов Договору щодо такого розірвання

Листом від 23.07.2020 року № 10/26415 Компанія звернулася до Товариства з проханням підготувати та надати на підписання акт про повернення Приміщення з суборенди, а також забезпечити 31.07.2020 року з 10-00 год. по 11-00 год. прийняття Приміщення від суборендаря. При цьому, суборендар підтвердив, що станом на 31.07.2020 року Приміщення буде звільнене від майна Компанії та повернуте в стані, обумовленому Договором суборенди, а оплата за Договором буде здійснена відповідно до його умов.

У той же час у призначений суборендарем час (31.07.2020 року) Товариство не забезпечило явку своїх уповноважених представників для підписання акту приймання-передачі Приміщення із суборенди, про що представниками відповідача (за первісним позовом) було складено відповідний акт про неявку від 31.07.2020 року.

31.08.2020 року Компанія звернулася до Товариства листом № 10/31378, до якого долучила скан-копію документа, що підтверджує існування форс-мажорних обставин, які унеможливили користування Компанією суборендованим нежитловим приміщенням, що на думку останньої, спричиняє дострокове розірвання Договору.

Разом із тим, у відповідь на лист Компанії від 31.08.2020 року № 10/31378, Товариство направило на адресу суборендаря лист від 16.09.2020 року № 01-10/2020, в якому зазначило про те, що наданий Компанією сертифікат № 3000-20-1465 Київської Торгово-промислової палати не може бути підставою як для звільнення суборендаря від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, так і для дострокового припинення (розірвання) Договору.

Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги приписи статті 607 Цивільного кодексу України, а також зважаючи на належне повідомлення Товариства про неможливість виконання суборендарем зобов`язань за Договором внаслідок настання форс-мажорних обставин, Компанія зазначила про необґрунтованість пред`явлених орендарем вимог у даній справі. Також відповідач (за первісним позовом) вказав, що, у зв`язку з неможливістю забезпечити належне дотримання протиепідемічних заходів в орендованому приміщенні, Компанія була вимушена перевести працівників з даного приміщення на віддалену роботу, внаслідок чого відпала необхідність в зазначеному приміщенні, що, на думку суборендаря, підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між обставинами та неможливістю виконання зобов`язань за Договором.

Крім того, суборендар вказував на те, що у період з 31.07.2020 року до 20.10.2020 року Товариство чинило Компанії перешкоди у вивезенні власного майна суборендаря з орендованих приміщень, що підтверджується відповідними актами та зверненнями до правоохоронних органів.

Проте вищенаведені заперечення Компанії проти первісних позовних вимог Товариства не беруться судом до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до умов пункту 14.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору суборенди у випадку дії форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання умов Договору суборенди.

За умовами пункту 14.3 цієї угоди сторона, яка зазнала дії форс-мажорних обставин, негайно (протягом трьох робочих днів з дня настання форс-мажорної обставини) повідомляє іншу сторону у письмовій формі про початок та припинення дії таких обставин.

Потерпіла від впливу форс-мажорної обставини сторона підтверджує наслідки такої обставини довідкою відповідної Торгово-промислової палати (пункт 14.4 Договору).

Згідно з пунктом 14.6 Договору якщо форс-мажорні обставини тривають понад 60 (шістдесят) календарних днів, кожна сторона має право розірвати Договір суборенди шляхом надсилання іншій стороні письмового повідомлення не менше ніж за 10 (десять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання Договору.

Зі змісту вищенаведених положень вбачається погоджений сторонами алгоритм дій контрагента, який бажає розірвати Договір суборенди внаслідок дії форс-мажорних обставин, за яким протягом трьох робочих днів з дня настання форс-мажорної обставини сторона, яка зазнала дії такої обставини, зобов`язана у письмовій формі повідомити іншу сторону про початок та припинення дії означених форс-мажорних обставин (наслідки яких підтверджуються відповідним документом Торгово-промислової палати), і в разі, якщо форс-мажорні обставини (про існування яких повідомлено іншу сторону) тривають понад 60 (шістдесят) календарних днів, потерпіла від наслідків форс-мажорних обставин сторона набуває право на розірвання Договору суборенди, яке реалізується шляхом надсилання контрагентові за Договором письмового повідомлення не менше ніж за 10 (десять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання цієї угоди.

Означений алгоритм дій покликаний убезпечити обох сторін Договору від передчасного та необґрунтованого його одностороннього розірвання, та фактично направлений на забезпечення Компанії (як суборендарю) у відповідних випадках необхідного розумного строку для пошуку та укладення з іншим орендодавцем договору найму для забезпечення стабільної безперебійної роботи підприємства та належного розміщення його працівників, а також, у свою чергу, покликаний забезпечити орендодавцеві (у даному випадку - Товариству) розумний строк для пошуку інших орендарів спірного Приміщення та уникнення його безпідставного простою і можливого завдання збитків.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що Компанія, направляючи Товариству лист від 10.07.2020 року № 10/24935 про розірвання з 20.07.2020 року укладеного між сторонами Договору суборенди на підставі пункту 14.6 цієї угоди, попередньо не повідомила у письмовій формі орендаря (Товариство) про початок настання відповідної форс-мажорної обставини (яка, за твердженням Компанії, а також відповідно до змісту наявного в матеріалах справи сертифікату № 3000-20-1465 Київської Торгово-промислової палати виникла ще 16.03.2020 року), а також не надала передбачених Договором документів на підтвердження наслідків такої обставини.

Слід зазначити, що у матеріалах справи наявна копія виданого Київською Торгово-промисловою палатою сертифікату № 3000-20-1465 (від 21.08.2020 року № 1703-4/465) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким засвідчено форс-мажорні обставини: установлення карантину на усій території України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами та доповненнями), Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 (зі змінами та доповненнями), Постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 року № 641 (зі змінами та доповненнями) на період з 12.03.2020 року по 31.08.2020 року та унеможливлення користування Компанією орендованими у Товариства приміщеннями через неможливість дотримання карантинних санітарно-гігієнічних вимог внаслідок незадовільного стану та матеріалу підлогового покриття приміщення, що не дозволяє проводити вологе прибирання з антисептичними засобами. Означений сертифікат виданий Компанії щодо обов`язку (зобов`язання) використання приміщення відповідно до пункту 2.2 Договору. Період дії форс-мажорних обставин згідно із наведеним сертифікатом - з 16.03.2020 року по 31.08.2020 року.

Суд зазначає, що визначення форс-мажору міститься у Законі України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні".

Відповідно до частини 2 статті 141 вказаного Закону форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Проте, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер.

При виникненні форс-мажорних обставин, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, і що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно довести їх надзвичайність та невідворотність. При укладенні договору сторони можуть реально оцінювати потенційні загрози прийняття того чи іншого нормативного акту, що зробить неможливим виконання зобов`язань за договором. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

За змістом статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видачі сертифіката.

Суд звертає увагу на те, що у пункті 2.1 Договору передбачено обов`язок (зобов`язання) Компанії прийняти (а не використовувати) Приміщення, розташовані в межах будівлі, та сплачувати орендну плату за їх користування, здійснювати інші платежі, передбачені Договором, тоді як у пункті 2.2 цього Договору фактично визначено лише цільове призначення наведеного Приміщення.

У той же час сертифікатом Київської Торгово-промислової палати № 3000-20-1465 (від 21.08.2020 року № 1703-4/465) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчено форс-мажорні обставини: унеможливлення користування Компанією орендованими у Товариства приміщеннями (а не сплати, зокрема, орендної плати) через неможливість дотримання карантинних санітарно-гігієнічних вимог внаслідок незадовільного стану та матеріалу підлогового покриття приміщення, що не дозволяє проводити вологе прибирання з антисептичними засобами, проте не вказано про неможливість виконання Компанією своїх грошових зобов`язань за Договором, які є предметом первісного позову Товариства.

Разом із тим, вищенаведені обставини, які підтверджують неможливість користування Компанією орендованими у Товариства приміщеннями, можуть свідчить про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору, що у розумінні статті 652 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання означеної угоди на підставі даної норми. Такі обставини також не свідчать і про припинення грошових зобов`язань суборендаря неможливістю їх виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, у розумінні статті 607 Цивільного кодексу України.

Наведені обставини спростовують заперечення відповідача (за первісним позовом), які зводяться до відсутності правових підстав для стягнення з нього спірних сум грошових коштів внаслідок розірвання Договору з 20.07.2020 року.

Крім того, не беруться судом до уваги й посилання Компанії на те, що у період з 31.07.2020 року до 20.10.2020 року Товариство чинило суборендарю перешкоди у вивезенні його власного майна з орендованих приміщень, з огляду на таке.

На підтвердження вищевказаних обставин Компанія надала суду копії складених працівниками суборендаря актів від 31.07.2020 року, від 04.08.2020 року та від 19.08.2020 року про створення Товариством перешкод Компанії у вивезенні майна з Приміщення. Проте такі документи були підписані лише представниками відповідача за первісним позовом без залучення, зокрема, незацікавлених третіх осіб до їх складання та підписання, що не може бути прийнято судом в якості належних доказів на підтвердження вказаних Компанією обставин.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 18.06.2019 року між Компанією та Управлінням поліції охорони в місті Києві було укладено договір № 117/29/20/ФО-2019/07-3/1394-19, за яким орендоване Компанією приміщення на його замовлення було взято під охорону. Разом із тим, судом встановлено, що пост охорони Управління поліції охорони в місті Києві за адресою: місто Київ, вулиця Сурікова, 3А, було знято лише з 09-00 год. 21.10.2020 року, про що повідомлено Компанію. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями вищенаведеного договору, а також листа Управління поліції охорони в місті Києві від 21.10.2020 року № 2367/43/29/02/02-2020.

Оскільки протягом спірного періоду орендоване приміщення фактично перебувало під охороною Управління поліції охорони в місті Києві на підставі укладеного з відповідачем (за первісним позовом) договору, вищевказані твердження останнього оцінюються судом критично.

Слід також зазначити, що, посилаючись на факт розірвання спірного Договору з 20.07.2020 року та припинення між сторонами правовідносин за цією угодою з наведеної дати, стверджуючи про обов`язок Товариства підписати 31.07.2020 року акт повернення Приміщення з суборенди, а також вказуючи на відсутність у суборендаря будь-якої заборгованості за цим правочином, Компанія жодним чином не обґрунтувала причин та підстав, за яких суборендарем не було вивезено його власне майно з орендованого Приміщення у період, зокрема, з 20.07.2020 року (коли, на думку Компанії, Договір вже було розірвано) до 31.07.2020 року (коли, за твердженням суборендаря, Товариство почало чинити йому перешкоди у вивезенні майна), що давало б підстави для повернення цього Приміщення з суборенди Товариству, з огляду, в тому числі, на встановлений пунктом 11.1 Договору обов`язок суборендаря у випадку закінчення строку дії Договору або дострокового його припинення (розірвання) повернути приміщення орендарю за актом повернення вільним від майна суборендаря (а також чистим після вологого прибирання), а також враховуючи зміст листа Компанії від 23.07.2020 року № 10/26415, в якому остання гарантувала, що станом на 31.07.2020 року Приміщення буде звільнене від майна Компанії та повернуте в стані, обумовленому Договором суборенди, а оплата за Договором буде здійснена відповідно до його умов.

Також Компанія вказувала про те, що, у зв`язку із неможливістю забезпечити належне дотримання протиепідемічних заходів в орендованому приміщенні, відповідач був змушений перевести працівників з даного приміщення на відділену роботу, внаслідок чого відпала необхідність у зазначеному приміщенні, що, на думку суборендаря, підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між наведеними обставинами та неможливістю виконання зобов`язань за Договором суборенди.

Проте суборендарем не було надано суду жодних доказів, зокрема, локальних актів Компанії щодо запровадження відповідних змін у внутрішньому трудовому розпорядку її працівників, які свідчать про переведення таких працівників на віддалену роботу (накази, розпорядження тощо), а також підтверджують те, що Компанія протягом спірного періоду орендованим Приміщенням фактично не користувалася. Такі докази відсутні й в матеріалах справи.

Посилання Компанії на відповідні звернення до правоохоронних органів через недопуск Товариством її працівників до орендованого Приміщення також не беруться судом до уваги, оскільки зі змісту наявної в матеріалах справи копії листа Головного управління Національної поліції у м. Київ від 31.12.2020 року № 97-31/125/12/03-2020 вбачається, що 19.08.2020 року до правоохоронних органів (на службу 102) надійшло повідомлення представника Компанії, обґрунтоване недопуском його до орендованих Приміщень охороною (а не працівниками Товариства). Крім того, саме лише звернення до правоохоронних органів не може достеменно свідчити про означені Компанією факти.

Інші заперечення Компанії проти первісного позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із систематичним невиконанням суборендарем своїх грошових зобов`язань за Договором, Товариство скористалося правом, передбаченим частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України, та прийняло рішення відмовитись від Договору, про що повідомило Компанію цінним листом з описом вкладення № 02-10/2020 від 07.10.2020 року.

Означений лист був направлений на адресу суборендаря 07.10.2020 року та отриманий останнім 08.10.2020 року.

Судом встановлено, що 20.10.2020 року між сторонами було підписано та скріплено їх печатками акт приймання-передачі (повернення) приміщень за Договором, за яким орендоване Компанією Приміщення було повернуте Товариству. Означений акт підписано сторонами із зауваженнями. Так, Компанія вказала про направлення орендареві листа від 10.07.2020 року про розірвання Договору з 20.07.2020 року та відмову останнього від підписання акту повернення Приміщення на цій підставі, а також вчинення орендарем перешкод суборендарю у поверненні власного майна з орендованих приміщень, тоді як Товариство зазначило про необґрунтованість означених тверджень.

У той же час, як було зазначено вище, відповідні рахунки на оплату комунальних послуг та експлуатаційних витрат, а також підписані Товариством акти надання послуг протягом спірного періоду в установленому Договором порядку були направлені на електронну та поштову адреси Компанії, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями роздруківок з електронної скриньки Товариства, описів вкладень у відповідні поштові відправлення, реєстрів відправлення, повідомлень про вручення означених поштових відправлень та фіскальних чеків, які свідчать про надання Товариству послуг поштового зв`язку щодо відправлення Компанії цих документів. Факт отримання наведених документів Компанією під час розгляду даної справи не оспорювався, будь-яких заперечень проти обґрунтованості вказаних у цих документах сум суборендарем висловлено не було, означені документи на адресу Товариства із зауваженнями Компанії не повернуто.

Однак Компанія у встановленому Договором порядку суборендні платежі перерахувала Товариству не у повному обсязі, внаслідок чого за неї у період з 20.07.2020 року по 20.10.2020 року утворилась заборгованість зі сплати суборендних платежів у загальному розмірі 1 292 715,92 грн. (у тому числі 340 000,00 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за липень 2020 року, 340 000,00 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за серпень 2020 року, 340 000,00 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за вересень 2020 року, 219 354,84 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за жовтень 2020 року (нараховано Товариством за 20 днів жовтня 2020 року), 15 663,47 грн. заборгованості з компенсації витрат Товариства на забезпечення приміщення комунальними послугами за серпень 2020 року, 14 603,96 грн. заборгованості з компенсації витрат Товариства на забезпечення приміщення комунальними послугами за вересень 2020 року, 11 213,65 грн. заборгованості з компенсації витрат Товариства на забезпечення приміщення комунальними послугами за жовтень 2020 року, а також 11 880,00 грн. заборгованості зі сплати вартості експлуатаційних послуг за лютий 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За вимогами частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Як зазначалось судом вище та узгоджено сторонами у пунктах 3.1, 3.2, 5.1, 11.1, 13.4 Договору, строк суборенди закінчується у дату, визначену Додатком № 1 до Договору, але у будь-якому випадку не раніше або не пізніше підписання обома сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщень. Плата за суборенду приміщень, місячні оплати на спільні частини та інші платежі нараховуються з дати передачі приміщень на підставі акту приймання-передачі приміщень, за винятком платежів, які сплачуються з моменту підписання Договору, і вказані оплати закінчують нараховуватись на підставі акту приймання-передачі (повернення) приміщень. Орендна плата нараховується, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та по останній день строку суборенди, зазначений в акті приймання-передачі (повернення) приміщення. Орендна плата сплачується суборендарем незалежно від наслідків його господарської діяльності. Повернення приміщення вважається здійсненим з моменту підписання обома сторонами акту повернення. Всі платежі за Договором нараховуються суборендарю до моменту повернення приміщення орендарю за актом приймання-передачі.

Суд наголошує, що з урахуванням положень статей 629, 653, 795 Цивільного кодексу України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 липня 2018 року в справі № 925/1358/17, від 15 квітня 2019 року в справі № 924/568/18, а також у пункті 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна".

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу Компанії в частині сплати суборендних платежів за Договором, яка складає 1 292 715,92 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і суборендар на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед Товариством, а також документів, які свідчать, зокрема, про те, що Компанія протягом спірного періоду орендованим Приміщенням фактично не користувалася, беручи до уваги фактичне підписання між сторонами акту повернення Приміщення з оренди 20.10.2020 року, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість первісних вимог Товариства до Компанії про стягнення вказаної суми основного боргу, в зв`язку із чим первісний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем за зустрічним позовом покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати суборендних платежів, Товариство просило суд стягнути з Компанії 3 % річних у розмірі 4 999,94 грн. та 1 858,12 грн. інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми основного боргу в період з 21.05.2020 року по 29.10.2020 року згідно з наданим Товариством розрахунком.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Перевіривши наданий Товариством розрахунок інфляційних втрат в сумі 1 858,12 грн. та 3% річних у розмірі 4 999,94 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає приписам чинного законодавства.

Відтак, первісні вимоги Товариства про стягнення з Компанії означених сум компенсаційних виплат також підлягають задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням Компанією своїх зобов`язань за Договором, Товариство просило суд стягнути з суборендаря 10 014,16 грн. пені, нарахованої із застосуванням облікової ставки НБУ від прострочених сум, з яких: 57,13 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 11 880,00 грн. у період з 21.05.2020 року по 11.06.2020 року, а також 9 957,03 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 1 073 359,00 грн. у період з 12.06.2020 року по 29.10.2020 року.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 13.3 Договору передбачено, що у випадку прострочення платежів на користь орендаря, що випливають з Договору суборенди, суборендар сплачує на користь орендаря пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, нарахованої на суму простроченого платежу, за кожен день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення до моменту фактичного виконання зобов`язань суборендарем.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 57,13 грн., нарахованої на суму основного боргу в розмірі 11 880,00 грн. (що становить вартість експлуатаційних витрат за лютий 2020 року) у період з 21.05.2020 року по 11.06.2020 року, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає приписам чинного законодавства.

У той же час, як було зазначено вище, Товариство просило суд стягнути з суборендаря й суму пені в розмірі 9 957,03 грн., нараховану на суму основного боргу в розмірі 1 073 359,00 грн. у період з 12.06.2020 року по 29.10.2020 року.

Суд звертає увагу Товариства на те, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, пеня підлягає нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.

З огляду на те, що Товариство в обґрунтування пред`явлених первісних вимог посилалося на невиконання Компанією своїх грошових зобов`язань за Договором щодо сплати як орендної плати, так і комунальних послуг та експлуатаційних витрат, що виникли у різні періоди, суд дійшов висновку про те, що нарахована Товариством пеня підлягала обчисленню стосовно кожного з таких зобов`язань та строків окремо.

Проте Товариством у поданій позовній заяві у встановленому законом порядку не обґрунтовано, зокрема, строків нарахування цієї штрафної санкції (з 12.06.2020 року по 29.10.2020 року) та правової природи і розміру відповідної бази нарахування по таким періодам (а саме: 1 073 359,00 грн.), що суперечить вищенаведеним приписам, а також позбавляє суд можливості перевірити правильність такого розрахунку в межах пред`явлених Товариством вимог та відповідність цього розрахунку положенням чинного законодавства. У той же час відсутність вищенаведених відомостей, зокрема, щодо правової природи бази нарахування у розмірі 1 073 359,00 грн. та сум, з яких вона складається, а також необґрунтованість початкової та кінцевої дати поданого первісним позивачем розрахунку пені на суму 9 957,03 грн. унеможливлює здійснення судом власного розрахунку вказаної штрафної санкції.

Відтак, у задоволенні первісних вимог Товариства про стягнення з Компанії 9 957,03 грн. пені слід відмовити за необґрунтованістю.

За таких обставин, первісний позов Товариства підлягає частковому задоволенню.

У той же час, в обґрунтування зустрічних позовних вимог у даній справі, Компанія посилалася на те, що, у зв`язку з неможливістю дотримання протиепідемічних заходів, а саме: неможливістю здійснювати вологе прибирання орендованих приміщень декілька разів на день через неналежний стан покриття підлоги, листом від 10.07.2020 року Компанія повідомила позивача (за первісним позовом) про розірвання укладеного між ними Договору з 20.07.2020 року на підставі пункту 14.6 наведеної угоди - внаслідок настання форс-мажорних обставин. Відтак, укладений між сторонами Договір суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019, на думку Компанії, слід визнати розірваним з 20.07.2020 року в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги Компанії задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Норми статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд звертає увагу на те, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 року в справі № 926/1057/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Водночас вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16.

Враховуючи зміст вказаних норм, суд зазначає, що вимога про визнання договору розірваним з певної дати не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України чи укладеним між сторонами Договором.

Так, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання Договору розірваним з 20.07.2020 року, Компанія прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав суборендаря на користування орендованим майном. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права такої особи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи обрання Компанією неналежного способу захисту свого права, а також зважаючи на інші встановлені фактичні обставини даної справи, суд дійшов висновку про те, що зустрічні позовні вимоги Компанії до Товариства про визнання розірваним з 20.07.2020 року Договору суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, розглянувши заяву Товариства про розподіл витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Як було зазначено вище, у поданому первісному позові Товариство просило суд стягнути з Компанії витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу Товариством у встановлений статтею 129 Господарського процесуального кодексу України строк подано, зокрема, Договір про надання правничої допомоги адвокатом від 20.10.2020 року, укладений між Товариством (Клієнт) та адвокатом Кириченко Лесею Віталіївною (Адвокат).

За умовами пункту 1.1 Договору про правничої допомоги адвокатом від 20.10.2020 року Адвокат зобов`язується за дорученням Клієнта на умовах та в порядку, передбаченому Договором, надати правничу допомогу Клієнту, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар за надану правничу допомогу, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору.

За умовами пункту 1.2 цього Договору Клієнт доручає Адвокату надавати правничу допомогу та здійснювати представництво інтересів Клієнта щодо захисту інтересів у господарському суді міста Києва у зв`язку з вирішенням спору в судовому порядку між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" та Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення заборгованості 1 309 588,14 грн. згідно Договору суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 року шляхом підготовки та подання позовної заяви та інших процесуальних документів, підготовки справи до розгляду, формування правової позиції та представництва інтересів замовника у господарському суді міста Києва.

На підтвердження факту надання Адвокатом Клієнту послуг відповідно до умов Договору складається акт приймання-передачі наданих послуг (пункт 2.14 цієї угоди).

У пунктах 3.1, 3.2 вказаного договору його сторони домовились, що гонорар за договором становить 45 000,00 грн. згідно виставленого рахунку-фактури. Крім того, сторони досягли згоди, що в гонорар не входять обов`язкові платежі (судовий збір, оплата кореспонденції тощо), оплата яких необхідна для вирішення завдань, поставлених Клієнтом.

За умовами пункту 7.1 означеного правочину останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2021 року (включно), а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань.

Слід зазначити, що у Додатку № 1 до Договору про правничої допомоги адвокатом від 20.10.2020 року його сторони також погодили зміст, обсяг та вартість відповідних робіт (послуг, що надаються Адвокатом), а саме: надання консультацій (усних та/або письмових) з вивченням договору суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 року та документів задля формування правової позиції (вартістю 1 000,00 грн.); аналіз судової практики, збір документів та доказів задля формування правової позиції (вартістю 1 000,00 грн.); підготовка/написання позовної заяви про стягнення заборгованості з урахуванням інфляційних втрат, 3 % річних та штрафних санкцій за договором суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" та Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго", та розрахунку ціни позову (вартістю 15 000,00 грн.); підготовка/написання процесуальних документів (клопотання, заяви, відзиви, відповіді на відзив, заперечення тощо) (вартістю 20 000,00 грн.); представництво інтересів Клієнта щодо захисту інтересів у господарському суді міста Києва у зв`язку з вирішенням спору в судовому порядку між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" та Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення заборгованості 1 309 588,14 грн. згідно Договору суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019 року (вартістю 8 000,00 грн.).

Крім того, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу Товариством також було долучено до матеріалів справи акт № 1 приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги) до Договору від 20.10.2020 року загальною вартістю 45 000,00 грн., який містить опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), що відповідає умовам Додатку № 1 до цього Договору, а також встановлює кількість витраченого останнім часу на виконання відповідних робіт.

Також, Товариство надало суду копію виставленого Адвокатом рахунку № 201020/01 від 04.02.2021 року на суму 45 000,00 грн., копію платіжного доручення № 1821 від 04.02.2021 року, що свідчить про фактичну сплату Товариством на користь адвоката Кириченко Лесі Віталіївни грошової винагороди в сумі 45 000,00 грн., копію відповідної виписки з банківського рахунку Адвоката, а також копію ордеру серії КВ № 314300 від 20.10.2020 року та копію відповідного свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5865 від 16.03.2017 року.

Частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як було зазначено вище, 19.02.2021 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Компанії від 18.02.2021 року № 02-4-1/27 на заяву про відшкодування судових витрат, в яких остання просила суд відмовити Товариству в задоволенні його заяви про стягнення з відповідача (за первісним позовом) судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 45 000,00 грн., посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

У той же час суд звертає увагу на положення частина 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією із засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 33 Рішення від 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

Оцінивши доводи, викладені Компанією у клопотанні про зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки висловлені відповідачем за первісним позовом заперечення не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Крім того, посилання Компанії на те, що дана справа не відноситься до справ значної складності, є типовою та не потребує тривалого вивчення законодавства і вироблення правової позиції, а розрахунки заявлених Товариством до стягнення сум не є складними, не беруться судом до уваги, оскільки вказана справа в силу імперативних приписів процесуального законодавства розглядається за правилами загального позовного провадження, у даній справі заявлені як первісні вимоги Товариства, так і зустрічні вимоги Компанії, а матеріали справи містять значний обсяг документів, що підлягав опрацюванню адвокатом. Крім того, виконаний адвокатом розрахунок заявлених Товариством до стягнення сум також не може бути визнано судом не складним, оскільки при здійсненні такого розрахунку врахуванню підлягали, зокрема, конкретні строки виникнення прострочення суборендаря у виконанні кожного із передбачених Договором зобов`язань окремо по кожному періоду (в тому числі сплати суборендної плати, комунальних платежів та експлуатаційних витрат). Також Компанією не було доведено суду належними і допустимими доказами й факту дублювання наданих адвокатом послуг за Договором про правничої допомоги адвокатом від 20.10.2020 року, а також завищення їх дійсної вартості. Крім того, суд звертає увагу на те, що в межах даної справи розмір гонорару адвоката прямо встановлений умовами Договору про надання правничої допомоги адвокатом від 20.10.2020 року у фіксованому розмірі, та фактично не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником Товариства.

З огляду на те, що Компанією не доведено суду належними та допустимим доказами тих обставин, які свідчать про наявність підстав для зменшення розміру адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання Компанії про зменшення витрат на правову допомогу адвоката, які були понесені Товариством у даній справі.

Як зазначено у частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, зважаючи на те, що понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу в сумі 45 000, 00 грн. є підтвердженими, беручи до уваги відсутність правових підстав для зменшення заявлених Товариством витрат на оплату професійної правничої допомоги, а також враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що обов`язок з відшкодування таких витрат у розмірі 44 657,86 грн. (пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог) покладається на Компанію.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 1 309 588,14 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" (03035, місто Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, будинок 1-А; ) 1 292 715 (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі сімсот п`ятнадцять) грн. 92 коп. заборгованості по сплаті суборендних платежів, 57 (п`ятдесят сім) грн. 13 коп. пені, 1 858 (одну тисячу вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 12 коп. інфляційних втрат, 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 94 коп. 3 % річних, 19 494 (дев`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. 46 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 44 657 (сорок чотири тисячі шістсот п`ятдесят сім) грн. 86 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

3. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. У задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" про визнання договору розірваним відмовити.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 24.03.2021 року.

Суддя В.С. Ломака