ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" березня 2021 р. Cправа № 902/1286/20

за позовом:Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (вул. Пирогова,56, м. Вінниця, 21018)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "БК ПЕГАС" (вул. Генерала Гандзюка, буд. 2, кв. 17, м. Вінниця, 21037)

про стягнення 134 099,84 грн

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Гнатик Є.Б.

за участю представників:

позивача: Лаврентьевна Ю.В., Сергійчук С.Л.

відповідача: не з`явився

В С Т А Н О В И В :

30.12.2020 р. до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК ПЕГАС" про стягнення 134 099,84 грн.

В якості заявлених позовних вимог позивачем зазначається, що внаслідок порушення відповідачем строків виконання робіт згідно з договором підряду № 5-09/18 від 03.09.2018 р. останньому нараховано штрафні санкції.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 30.12.2020 р. відкрито провадження у справі № 902/1286/20. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 25.01.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання належним чином не повідомлений ухвалою суду від 30.12.2020 р.

За результатами проведеного судового засідання суд вирішив відкласти підготовче засідання, як наслідок судом винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 25.01.2021 р. повідомлено учасників справи про підготовче засідання у справі, що відбудеться 22.02.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились представники позивача. Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 25.01.2021 р.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 22.02.2021 р. повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 18.03.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились представники позивача.

Представник відповідача не з`явився, при цьому про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 22.02.2021 р.

При цьому суд зауважує, що направлені ухвали суду від 30.12.2020 р. 25.01.2021 р., повернуто з поштовою відміткою "За закінченням строку зберігання".

З врахуванням викладеного суд зазначає, що згідно із п. п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13,74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника відповідача.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи, а також відзиву на позовну заяву, на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку, що відповідач належним чином був повідомлений про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Водночас слід зазначити, що положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

03.09.2018 р. між Вінницьким національним медичним університетом імені М.І. Пирогова та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК Пегас", (далі - відповідач) було укладено Договір підряду за № 5-09/18.

Умовами договору між сторонами було погоджено, що Підрядник зобов`язується виконати за свій рахунок, своїми силами, своїм інструментом та на свій ризик «Капітальний ремонт гуртожитку № 4 по вул. Блока. 34 в м. Вінниця» (ДСТУ БД. 1.1-1:2013) (код 021-2015:45453000-7- Капітальний ремонті реставрація) (надалі по тексту Роботи), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі роботи (п.1.1. договору).

Згідно п. 2.2. Договору встановлено строк виконання робіт: «Початок виконання робіт 03.09.2018 р., завершення виконання робіт 31.12.2019 р., згідно затвердженого календарного графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною Договору».

Відповідно до п. 3.2. Договору, ціна Договору є твердою і складає 9 870 000,00 грн (дев`ять мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч гривень) 00 коп.. в тому числі ПДВ 20 % - 1 645 000,00 грн.

Згідно п. 13.1. Договору, розрахунки за виконані роботи будуть здійснюватися із урахуванням положень Загальних умов, на підставі ф. КБ-2в (акт приймання виконаних будівельних робіт) та довідок ф. КБ-3 про вартість виконаних будівельних робіт, за фактично виконані роботи кожного місяця.

10.09.2018 р., 07.11.2018 р., 21.12.2018 р. 17.01.2019 р. між сторонами були укладені додаткові угоди № 1, № 2, № 3, № 4 де сторони домовились п.3.2. договору підряду викладати у нових редакція, водночас останніми змінами є: « 3.2. «Ціна договору є твердою і складає 9 870 000,00 грн в тому числі ПДВ 20% - 1 645 000,00 грн (Додаток №1). У тому числі договірна ціна на 2019 рік складає 4907575,86 грн в тому числі ПДВ 20% 817929,31 грн. Інші пункти Договору залишаються не змінними та чинними і мають юридичну силу для обох Сторін.

Так, 02.01.2020 р. Замовником було проведено поточну перевірку виконання робіт, в результаті якої встановлено, що Підрядником порушено строки виконання робіт, тобто роботи виконані частково, що і стало підставою для нарахування останньому штрафних санкцій та як наслідок підставою для звернення з позовом до суду.

Проаналізувавши умови вказаного договору, суд констатує, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України).

Доказів визнання недійсним, дострокового чи одностороннього розірвання даного договору сторони суду не надали.

Відносини між замовниками і підрядниками детально врегульовані законодавством. Для всіх підрядних робіт - це глава 61 ЦК України, а для ремонтних та будівельних робіт - глава 33 ГК України та постанова Кабінету Міністрів України №668 від 01.08.2005 "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" (далі - Загальні умови).

Відповідно до ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Двосторонній характер договору підряду зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору підрядник бере на себе обов`язок виконати певну роботу і водночас замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, якщо умовами договору передбачено здійснення передоплати, вона має бути здійснена в установленому порядку та розмірі.

Частиною 4 ст. 882 ЦК України передбачено, що передавання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Відповідно до ч.4 ст. 879 ЦК України, оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Згідно з п. 91, 96, 99 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, передача виконаних робіт (об`єкта будівництва) підрядником і приймання їх замовником оформлюється актом про виконані роботи.

Підписання акта приймання-передачі є підставою для проведення остаточних розрахунків між сторонами.

Розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі документів про обсяги виконаних робіт та їх вартість. Документи про виконані роботи та їх вартість складаються і підписуються підрядником та передаються замовнику. Замовник перевіряє ці документи і в разі відсутності зауважень підписує їх. Після підписання документів замовник зобов`язаний оплатити виконані роботи.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України).

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1,4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст.598 ЦК України, ст.202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/9167/19, від 09.04.2020 у справі №910/4962/18.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору підряду № 5-09/18 від 03.09.2018р. Підрядник зобов`язувався виконати за свій рахунок, своїми силами, своїм інструментом та на свій ризик «Капітальний ремонт гуртожитку № 4 по вул. Блока. 34 в м. Вінниця» (ДСТУ БД. 1.1-1:2013) (код 021-2015:45453000-7- Капітальний ремонті реставрація) (надалі по тексту Роботи), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі роботи (п.1.1. договору).

Згідно п. 2.2. Договору встановлено строк виконання робіт: «Початок виконання робіт 03.09.2018 р., завершення виконання робіт 31.12.2019 р., згідно затвердженого календарного графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною Договору».

Водночас як слідує з матеріалів справи 02.01.2020 р. Замовником було проведено поточну перевірку виконання Робіт, в результаті якої встановлено, що Підрядником порушено строки виконання робіт.

Так, 11.04.2019 р. позивачем був направлений лист відповідачу № 01/5-045/с щодо надання письмових роз`яснень з приводу призупинення виконання робіт і подальшого продовження капітального ремонту приміщень гуртожитку №4 по вул. Блока,34 в м. Вінниця.

16.04.2019 р. від відповідача надійшла відповідь №16-04-23 на лист позивача про те, що роботи з капітального ремонту гуртожитку №4 призупинені тимчасово, а з 19.04.2019 р. розпочнуться знову і будуть виконані всі зобов`язання згідно договору підряду №5-09/18 від 03.09.2018 р. в повному обсязі.

05.12.2019 р. позивачем було направлено на адресу відповідача попередження про можливе порушення строків завершення виконання робіт №01/5-2529.

21.01.2020 р. відповідачу було надіслано претензію від № 01/5-168 про порушення строків завершення виконання робіт.

При цьому судом встановлено, що попередження та претензія з боку відповідача залишені без задоволення.

З врахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі 96 664,93 грн, 3 % річних в розмірі 16 638,46 грн, інфляційних втрат в розмірі 20 796,45 грн.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

У відповідності до вимог ч. 1ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із вимогами ч.6 ст. 231 та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суд зазначає, що відповідно до п. 16.2. договору встановлено, що за порушення строків закінчення виконання робіт при умові стабільного фінансування (здачі виконаних робіт) сплачує неустойку (пеню), розмір якої обчислюється від договірної ціни робіт за кожен день прострочення з розрахунку облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується неустойка (пеня), а також інфляційні збитки та 3 % річних.

Так, судом встановлено, що ціна спірного договору становить 9 870 000,00 грн, а виконавець (відповідач) взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного та повного виконання будівельних робіт по спірному договору виконав лише частково, на суму 9 567 922,09 грн, тобто будівельні роботи на суму 302 077,91 грн відповідачем не виконані; заперечень щодо факту невиконання інших, обумовлених робіт, у встановлені договором строки, відповідач суду не надав; вимогу позивача про сплату штрафних санкцій залишив без задоволення та позовні вимоги не оспорив, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних є обґрунтованими.

Як слідує із змісту положень частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою встановлено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Тому на підставі вищевикладеного, суд здійснивши перевірку правильності нарахування пені (облікова ставка НБУ), інфляційних втрат та 3 % річних за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" виявлено помилки в обрахунку, а тому здійснивши перерахунок заявлених штрафних санкцій суд дійшов висновку, що до задоволення підлягає: пеня в розмірі 7 758,29 грн за період з 11.06.2020 р. по 31.10.2020 р.; інфляційні втрати в розмірі 20 796, 45 грн за період 01.01.2019 р. 31.10.2020 р.; 3 % в розмірі 16 614,29 грн за період 01.01.2019 р. 31.10.2020 р. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, з покладенням судового збору на відповідача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БК ПЕГАС" (вул. Генерала Гандзюка, буд. 2, кв. 17, м. Вінниця, 21037, ) на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (вул. Пирогова,56, м. Вінниця, 21018, ) пеня в розмірі 7 758,29 грн; інфляційні втрати в розмірі 20 796, 45 грн; 3 % в розмірі 16 614,29 грн та 708,01 грн витрат на сплату судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивачу на електронну адресу: ; відповідачу - .

Повне рішення складено 26 березня 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Пирогова,56, м. Вінниця, 21018)

3 - відповідачу (вул. Генерала Гандзюка, буд. 2, кв. 17, м. Вінниця, 21037)