ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2021 справа № 914/1837/20

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Трускавецького В. П., секретаря судового засідання Корчинського О. І., розглянув по суті у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», м. Львів,
до відповідача:Національного університету «Львівська політехніка», м. Львів,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача:товариство з обмеженою відповідальністю «Укр газ ресурс», м. Київ,
про: стягнення 96'688,22 грн (з яких: 96'064,86 грн заборгованість та 623,36 грн три відсотки річних).
За участю представників сторін:
позивача:Стернюк В. А. представник,
відповідача:Мороз А. М. представник,
третьої особи:не з`явився.
1. Судові процедури.

1.1. На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до Національного університету «Львівська політехніка» про стягнення 96'688,22 грн (з яких: 96'064,86 грн заборгованість та 623,36 грн три відсотки річних).

1.2. Ухвалою суду від 03.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

1.3. 27 серпня 2020 року НУ «Львівська політехніка» подано відзив на позов, заяву про залучення ТзОВ «Укр газ ресурс» третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні із повідомлення (викликом) сторін.

01 вересня 2020 року ТзОВ «Львівгаз збут» подано відповідь на відзив.

1.4. Ухвалою суду від 28.09.2020 залучено до участі у справі ТзОВ «Укр газ ресурс» третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом учасників процесу на 12.10.2020.

1.5. Ухвалою суду від 12.10.2020 постановлено здійснювати розгляд справи № 914/1837/20 за правилами загального позовного провадження, розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 22.10.2020. Окрім того, вказаною ухвалою продовжено третій особі строк до 19.10.2020 для надання суду письмових пояснень по суті спору.

Підготовче засідання відкладалось на 02.11.2020, на 16.11.2020, на 30.11.2020 та на 14.12.2020.

Також, позивачем 28.10.2020 подано до суду заяву з процесуальних питань, а 30.10.2020 клопотання про відкладення розгляду підготовчого засідання.

Третя особа, 02.11.2020 подала суду відзив на позов (письмові пояснення по суті справи) та заяву про розгляд справи без участі повноважного представника товариства та 16.11.20 заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника товариства за наявними у ній матеріалами, в якій одночасно просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

27 листопада 2020 року позивачем подано заперечення на пояснення (відзив) третьої особи, 30.11.2020 відповідачем подано клопотання про продовження строку підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 30.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

1.6. Ухвалою суду від 14.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.01.2021. У судовому засіданні з розгляду справи по суті оголошувались перерву до 01.02.2021, до 22.02.2021, до 25.02.2021 та до 04.03.2021.

Окрім того, 24.02.2021 позивачем подано до суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

1.7. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи. Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

1.8. Також, при прийнятті рішення, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

1.9. Таким чином, суд враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, достатність доказів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, відсутність будь-яких клопотань сторін, беручи до уваги розумні строки розгляду справи необхідні для ухвалення законного та обґрунтованого рішення у справі, дійшов висновку про можливість розглянути спір по суті у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 04.03.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

2. Аргументи сторін.

2.1. У позовній заяві ТзОВ «Львівгаз збут» (Позивач у справі) вказує про здійснення поставки природного газу споживачу Відокремленому підрозділу Львівський коледж «Інфокомунікації» НУ «Львівська політехніка» у період листопад грудень 2019 року, вартість якого останнім не оплачено та є предметом спору у даній справі і становить 96'064,86 грн. Окрім того, за неналежне виконання грошових зобов`язань позивачем нараховано 623,36 грн три відсотки річних.

Окрім того, у заяві з процесуальних підстав від 28.10.2020 вх. № 31210/20 позивач вказує, що підставою для звернення із даним позовом є закриття АТ «Укртрансгаз» алокацій за період листопад - грудень 2019 року на ТзОВ «Львівгаз збут».

Також, ТзОВ «Львівгаз збут» заявлено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15'000,00 грн.

2.2. Відповідач НУ «Львівська політехніка» у поданому відзиві на позов повністю заперечуючи проти позову, зазначивши наступне. Між НУ «Львівська політехніка» та ТзОВ «Львівгаз збут» не існувало жодних правовідносин у спірний період, а відносини, що існували (впродовж лютого, березня 2019 року) припинились шляхом повного виконання.

Натомість, між відповідачем в особі Відокремленого структурного підрозділу Львівський коледж «Інфокомунікації» та ТзОВ «Укр газ ресурс» (третя особа переможець відкритих торгів) було укладено Договір №25-06 на постачання природного газу для потреб неприбуткових споживачів від 25.6.2019.

На підставі вказаного Договору із третьою особою, було підписано Акти приймання-передачі природного газу за листопад та грудень 2019 року та проведено їх повну оплату.

Таким чином, відповідач вказує про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову.

2.3. Позивач у відповіді на відзив заперечує викладені у відзиві обставини з наступних підстав. Акціонерним товариством «Укртрансгаз» як оператором ГТС підтверджено інформацію щодо замовника послуг транспортування (постачання), на якого здійснено алокацію фактичних обсягів природного газу Відокремленому підрозділу Відповідача у листопаді грудні 2019 року ТзОВ «Львівгаз збут», а не ТзОВ «Укр газ ресурс».

Так, попри наявні договірні відносини відповідача з третьою особою, остання фактично не була постачальником природного газу для відповідача у спірному періоді.

2.4. Третя особа ТзОВ «Укр газ ресурс» у письмових пояснення по суті справи (відзив від 02.11.2020) повідомило, що під час укладання Договору №25-06 від 25.06.2019, Відповідачем було надані відомості для включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді, зокрема і ЕІС-код. Так, за повідомленнями Відповідача його ЕІС-код був - 56ХS00005ЕХ2Т00М.

ТзОВ «Укр газ ресурс» у відповідності до наданої інформації включив до свого Реєстру постачальника ВСП Львівський коледж «Інфокомунікацій» Національного університету «Львівська політехніка» з ЕІС-кодом - 56ХS00005ЕХ2Т00М. Вказане підтверджується скрінкопією з Інформаційної платформи оператора ГТС.

Що стосується постачання природного газу по ЕІС-код 56XS00012DХІ600J, на який посилається Позивач в своїй позовній заяві, слід зазначити, що під час проведеної перевірки вказаних обставин було виявлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр газ ресурс» в період жовтень - грудень 2019 року не здійснювало постачання природного газу по ЕІС-код 56XS00012DХІ600J.

2.5. ТзОВ «Львівгаз збут» у запереченнях на позовну заяву звертає увагу на тому, що підтвердження про закриття алокації за період листопад грудень 2019 року на ТзОВ «Львівгаз збут» знаходиться у матеріалах справи, а саме це лист АТ «Укртрансгаз» № 1001ВИХ-20-2510 від 29.05.2020.

Згідно з вказаним листом, споживач відповідач, ЕІС-код 56XS00012DХІ600J закріплений за постачальником ТзОВ «Львівгаз збут». Так, постачання природного газу ТзОВ «Укр газ ресурс» по 56ХS00005ЕХ2Т00М не має жодного відношення до предмету даного спору. Більше того, третьою особою підтверджено, що у період листопад - грудень 2019 року постачання по ЕІС-код 56XS00012DХІ600J не здійснювало.

3. Обставини справи.

3.1. 20 лютого 2019 року між ТзОВ «Львівгаз збут» та Відокремленим структурним підрозділом Львівський коледж «Інфокомунікацій» Національного університету «Львівська політехніка» було укладено Договір № 41АВ797-1008-19 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (бюджетних організацій). Згідно з п. 1.2. та 1.3. вказаного Договору, річний плановий обсяг постачання газу до 11'200 тис.куб.м. Планові обсяги постачання газу по місяцях: лютий 5'600, березень 5'600.

Строк дії договору згідно з п. 11.1. цього Договору, … діє в частині постачання газу з 01.02.2019 і до 31.03.2019 … .

3.2. 25 червня 2019 року між ТзОВ «Укр газ ресурс» та Відокремленим структурним підрозділом Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» укладено Договір № 25-06 на постачання природного газу для потреб неприбуткових споживачів, строк дії якого з 25.06.2019 до 31.12.2019.

Додатковою угодою № 1 до вказаного Договору № 25-06, укладеною між третьою особою та відповідачем ЕІС-код 56XS00012DХІ600J, визначено річний плановий обсяг постачання газу 18'596 куб.м. та погоджено планові обсяги постачання по місяцях: жовтень 3596, листопад 6000, грудень 9000.

Згідно з Актом приймання-передачі природного газу за листопад 2019 року № УГР00001500 від 11.12.2019 в загальному обсязі 2'696 тис.куб.м. на загальну суму 20'678,33 грн та Актом приймання-передачі природного газу за грудень 2019 року № УГР00001603 від 21.12.2019 в загальному обсязі 7'600 тис.куб.м. на загальну суму 58'292,03 грн. Відповідач та Третя особа підтвердили прийом-передачу газу.

Відповідно до платіжних доручень №84 від 18.12.2019 на суму 20'678,33 грн та № 94 від 23.12.2019 на суму 58'292,03 грн Відокремленим структурним підрозділом Львівський коледж «Інфокомунікацій» сплачено відповідні кошти ТзОВ «Укр газ ресурс».

3.3. 18 травня 2020 року ТзОВ «Львівгаз збут» звернулось до АТ «Укртрансгаз» із Адвокатським запитом № 2520 (а.с. 14) у якому просило надати інформацію: 1. Який саме замовник надавав номінацію для затвердження Оператору ГТС для споживача Відокремленого структурного підрозділу Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» ЕІС-код 56XS00012DХІ600J за період з листопада 2019 по грудень 2019; 2. Який обсяг підтверджений Оператором ГТС за період з листопада 2019 по грудень 2019 по споживачу Відокремлений структурний підрозділ Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» ЕІС-код 56XS00012DХІ600J; 3. На якого контрагента закрито алокацію за період з листопада 2019 по грудень 2019 споживачу Відокремлений структурний підрозділ Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» ЕІС-код 56XS00012DХІ600J.

У відповідь на запит позивача, АТ «Укртрансгаз» листом № 1001ВИХ-20-2510 від 29.05.2020 (а.с. 15) повідомило (надало інформацію (скріншоти з Інформаціної платформи)) стосовно: закріплення споживача Відокремленого структурного підрозділу Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» ЕІС-код 56XS00012DХІ600J за постачальником ТзОВ «Львівгаз збут» (56Х607) з 03.04.2019 по 31.12.2019; остаточної алокації (остаточний відбір природного газу) по споживачу Відокремленого структурного підрозділу Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» ЕІС-код 56XS00012DХІ600J за період листопад грудень 2019 р.

3.4. Так, позивач з`ясувавши факт закриття алокації на нього у листопаді грудні 2019 року (відібрання) Відокремленим структурним підрозділом Львівський коледж «Інфокомунікацій» Національного університету «Львівська політехніка» природнього газу у загальному обсязі 10'263,34 куб.м. (2'696,00 куб.м. у листопаді та 7'567,34 куб.м. у грудні) належного ТзОВ «Львівгаз збут», звернувся до суду із даним позовом про стягнення його вартості.

Відповідач заперечив поданий позов з підстав вказаних у відзиві, зокрема, вказавши про припинення договірних відносин між сторонами.

4. Позиція суду.

4.1. Причиною виникнення спору у справі є питання наявності чи відсутності підстав для стягнення вартості поставленого (відібраного) природного газу.

4.2. Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх встановлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачем, а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорення, або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов.

Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли у судовому процесі відсутній будь-який сенс в розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

Відповідно до приписів частин першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 у справі № 908/1833/19.

4.3. Одночасно, Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19 при дослідженні питання обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав, відзначив настпне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18.

4.4. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

4.5. Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов?язання, що виникає між суб?єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб?єкт (зобов?язана сторона, в тому числі боржник) зобов?язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб?єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб?єкт (управлена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов?язаної сторони виконання її обов?язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб?єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов?язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов?язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов?язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

4.6. Відповідно до положень статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується регулятором - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Пунктом 1 глави 5 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що споживання (відбір) природного газу з газорозподільної системи за наявності укладеного договору розподілу природного газу між споживачем і оператором ГРМ здійснюється за умови: наявності у споживача (його постачальника) підтверджених обсягів природного газу (лімітів) на відповідний розрахунковий період; забезпечення споживачем своєчасних розрахунків з оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» визначені обов`язки споживача, зокрема, укласти договір про постачання природного газу, не допускати несанкціонованого відбору природного газу, припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи несанкціонований відбір природного газу - відбір природного газу: за відсутності по суб?єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під?єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу;

номінація - заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності);

підтверджена номінація - підтверджений оператором газотранспортної системи обсяг природного газу замовника послуг транспортування, який буде прийнятий від замовника в точках входу до газотранспортної системи та переданий замовнику в точках виходу з газотранспортної системи у відповідний період, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності);

підтверджений обсяг природного газу - обсяг (об?єм) природного газу споживача (у тому числі прямого споживача), погоджений оператором газотранспортної системи на відповідний розрахунковий період із ресурсу постачальника споживача, що включений до підтвердженої номінації цього постачальника;

небаланс - різниця між обсягами природного газу, поданими замовником послуг транспортування для транспортування на точці входу, та відібраними замовником послуг транспортування з газотранспортної системи на точці виходу, що визначається за процедурою алокації;

алокація - віднесення оператором газотранспортної системи обсягу природного газу в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи по замовниках послуг транспортування (у тому числі в розрізі їх контрагентів (споживачів) з метою визначення за певний період обсягів небалансу таких замовників.

Відповідно до положень абзаців 3 - 5 пункту 5 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, Оператори газорозподільних систем (оператор газотранспортної системи по прямих споживачах) виходячи з інформації про споживачів, яким не замовлені постачальником обсяги транспортування природного газу для їх потреб, зобов`язані протягом двох робочих днів наступної доби з дати отримання відповідної інформації від оператора газотранспортної системи проінформувати таких споживачів про відсутність у них замовлених постачальником обсягів транспортування природного газу з певної дати та можливі для них наслідки та зобов`язані розпочати заходи з припинення (обмеження) в установленому порядку розподілу (транспортування) природного газу на об`єкти таких споживачів. До закінчення строку, встановленого законодавством для припинення (обмеження) транспортування (розподілу) природного газу таким споживачам, алокація їх відборів відноситься на діючого постачальника. Після закінчення строку, встановленого законодавством для припинення (обмеження) транспортування (розподілу) природного газу споживачам, алокація фактичного обсягу споживання природного газу такими споживачами здійснюється на відповідного оператора газорозподільної системи (для прямих споживачів - на оператора газотранспортної системи).

4.7. Як з`ясовано з матеріалів справи, ТзОВ «Укр газ ресурс» включило до свого реєстру постачальника ВСП Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» (ЕІС-код 56XS00012DХІ600J) як споживача з ЕІС-код 56ХS00005ЕХ2Т00М, що підтверджується відповідним реєстром (а.с. 154).

Таким чином, з аналізу наведених вище положень законодавства встановлено, що третьою особою як замовником у супереч передбаченому вище порядку не було надано заявки до оператора ГТС для підтвердження необхідного споживачу обсягу природного газу, оператором ГТС не надано відповідного підтвердження.

Окрім того, оператор ГТС за відсутності підтвердженої номінації для споживача - ВСП Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» (ЕІС-код 56XS00012DХІ600J) не вчинив передбачених нормативно-правовими актами дій щодо повідомлення оператора ГРС, який у свою чергу теж не проінформував відповідача про відсутність у них замовлених постачальником обсягів транспортування природного газу з певної дати та можливі для них наслідки. Доказів протилежного до матеріалів справи не долучено.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, зокрема, відсутність відповідного реагування оператора ГТС та оператора ГРС, а як наслідок не застосування встановленого законодавством механізму для припинення (обмеження) транспортування (розподілу) природного газу таким споживачам, у яких відсутня підтверджена номінація, алокацію фактично відібраного об`єму газу оператором ГРС правомірно віднесено на діючого постачальника позивача у справі - ТзОВ «Львівгаз збут».

4.8. Відповідно до Правил постачання природного газу, діючий постачальник - постачальник природного газу, до Реєстру споживачів якого включений cпоживач у відповідному періоді постачання.

Як встановлено із листа АТ «Укртрансгаз» № 1001ВИХ-20-2510 від 29.05.2020, додатками до якого долучено скріншоти з Інформаційної платформи, до реєстру споживачів ТзОВ «Львівгаз збут» включено ВСП Львівський коледж «Інфокомунікацій» НУ «Львівська політехніка» (ЕІС-код 56XS00012DХІ600J).

Окрім того, при розгляді справи по суті, представник відповідача на запитання суду: чи має відповідач можливість повернути в натурі позивачу кількість отриманого природного газу у листопаді грудні 2019 року? Повідомив, що такої можливості немає, газ спожитий, а відповідач не має в наявності відповідного об`єму газу.

4.9. Отже, розглянувши заявлені позовні вимоги про стягнення 96'064,86 грн заборгованість за відібраний природній газ у листопаді грудні 2019 року, суд фактично з`ясував, що відповідний об`єм природнього газу було фактично відібрано у позивача, а відтак, заявлені вимоги підлягають задоволенню у порядку передбаченому ст. 692 ЦК України, з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

4.10. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, суд розглянувши заявлені вимоги про стягнення 623,36 грн трьох відсотків річних, перевіривши наданий Позивачем розрахунок, встановив, що такий здійснено правильно, а тому заявлені вимог підлягають задоволенню.

4.11. Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

5. Судові витрати.

5.1. Пунктом 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з Відповідача підлягає до стягнення 2'102,00 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

5.2. Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Загальне правило розподілу судових витрат визначено у частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має, сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Варто зазначити, що аналогічних висновків у подібних правовідносинах дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові № 922/445/19 від 03.10.2019.

5.3. Як встановлено з матеріалів справи, між Адвокатським об`єднанням «Гарант груп» (надалі Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (надалі Замовник) укладено Договір № 389Lvz3434-17 про надання правової допомоги від 30.11.2017. Згідно з п. 1.1. цього Договору, в порядку та на умовах визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується надавати комплекс послуг правової допомоги, а Замовник приймати та оплатити їх.

Згідно з Додатковою угодою № 21 від 17.04.2020 до Договору № 389Lvz3434-17 про надання правової допомоги від 30.11.2017, сторони встановили строк дії договору з 01.01.2017 до 31.12.2021.

Додатковою угодою № 25 від 22.07.2020 до Договору № 389Lvz3434-17 про надання правової допомоги від 30.11.2017, Виконавець зобов`язання надати Замовнику професійну правничу допомогу в ході розгляду справи за позовною заявою ТзОВ «Львівгаз Збут» до Національного університету «Львівська політехніка» про стягнення заборгованості, в тому числі забезпечити представництво прав й охоронюваних законом інтересів Замовника при розгляді даної справи судом першої інстанції. Загальна вартість послуг, що надаються Виконавцем за умовами даної Додаткової угоди визначається в акті приймання-передачі наданих послуг безпосередньо за результатами виконаних робіт (наданих послуг) з розрахунку 1000,00 грн за 1 год., в тому числі ПДВ, яка сплачується Замовником на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 3 (трьох) робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду. приймання послуг, наданих на виконання даної Додаткової угоди здійснюється шляхом складання Сторонами актів приймання-передачі наданих послуг.

Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг від 23.02.2021 за Додатковою угодою № 25 від 22.07.2020 до Договору № 389Lvz3434-17 про надання правової допомоги від 30.11.2017, Виконавець надав, а Замовник прийняв надані послуги на загальну суму 15'000,00 грн, а саме: вивчення та аналіз документів, що обґрунтовують позовні вимоги по справі 1 год., підготовка адвокатського запиту щодо підтвердження алокації по споживачу 1 год., підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, розрахунок трьох відсотків річних, відповідь на відзив) 3 год., представництво інтересів в суді під час розгляду справи на судових засіданнях: 12.10.2020, 22.10.2020, 02.11.2020, 16.11.2020, 30.11.2020, 14.12.2020, 21.01.2021, 01.02.2021, 22.02.2021, 25.02.2021 10 год.

5.4. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у численних постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Окрім того, застосовуючи вищевказані критерії Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

5.5. Як з`ясовано з аналізу поданих позивачем документів на підтвердження очікуваних витрат на правову допомогу, за відсутності заперечень відповідача щодо заявленого розміру відшкодування таких витрат, судом встановлено, що Виконавцем зазначено представництво інтересів позивача у суді 02.11.2020, що не відповідають критерію реальності (дійсності) та не є фактичними, вказане підтверджується протоколом судового засіданні від 02.11.2020 де відображено, що представник позивача у засідання не з`явився.

Таким чином, суд погодився частково із доводами заявника та здійснивши відповідні розрахунки вказує, що позивачу підлягає відшкодуванню 14'000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 13, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Національного університету «Львівська політехніка» (79013, м. Львів, вул. Степана Бандери, буд. 12; ідентифікаційний код 02071010) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (79039, м. Львів, вул. Золота, буд. 42 ідентифікаційний код 39594527) 96'064,86 грн заборгованості, 623,36 грн трьох відсотків річних, та 2'102,00 грн відшкодування витрат на оплату судового збору, 14'000,00 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 15.03.2021.

Суддя В.П. Трускавецький