ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2021 року м.Дніпро Справа № 904/219/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 (постановлену суддею Кеся Н.Б., м. Дніпро), постановлену за результатами розгляду заяви Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про видачу судового наказу у справі № 904/219/21

за заявою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за Договором №б/н від 28.09.2015 в розмірі 117919,08 грн

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 у справі №904/219/21 відмовлено Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у задоволенні заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.09.2015 року в розмірі 117919,08 грн.

Не погодившись із прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 у даній справі та повернути справу до місцевого господарського суду для вирішення питання про видачу судового наказу.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не надано аналізу тому факту, що 13.01.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" (далі ТОВ "ТВК "Легіон", боржник) через систему інтернет-клієнт-банкінгу підписав із використанням електронного цифрового підпису Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг КУБ, відповідно до якої позичальник приєднався до розділу 3.2.8. Умов та правил|надання банківських послуг (далі - Умови), які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ "Приватбанк" http://privatbank.ua, відтак, 13.01.2020 між Боржником та АТ КБ Приватбанк було укладено кредитний договір № б/н (далі - Договір), який за своєю правовою природою є договором приєднання, та складається із вищевказаних Анкети-заяви та Умов. Вищевказаний пункт договору містить всі істотні умови договору кредитування, в тому числі ціну, заходи відповідальності за порушення його умов.

В цю ж дату, на виконання умов договору, Банком перераховано боржнику 50 000 грн, що підтверджується випискою по рахунку.

З урахуванням п.п.3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", статті 5 розділу 7 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, які містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій, отже, Банком надано суду належні та допустимі докази, що підтверджують факт надання Відповідачу кредиту та наявності його заборгованості.

В порушення відповідних умов Договору та приписів законодавства Боржник не повернув кредитні кошти у передбачений Договором термін та не сплатив в повному обсязі проценти у вигляді щомісячної комісії.

Станом на 23.12.2020 заборгованість Боржника за Договором становить 40113.85 грн. та складається з: 39131.83 грн. - заборгованість за кредитом; 227.82 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість згідно пунктів 3.2.8.3.3. та 3.2.8.9.1. Умов; 700.00 грн. - заборгованість за відсотками у вигляді щомісячної комісії, нарахованої згідно пунктів 3.2.8.3.2. та .3.2.8.9. Умов; 54.20 грн. - заборгованість з пені, нарахованої згідно пункту 3.2.8.10.1. Умов.

Апелянт звертає увагу, що як вимогу, за якою може бути видано наказ про стягнення грошової заборгованості за письмовим договором відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України, слід розуміти будь-яку вимогу про стягнення грошової суми заборгованості за договором, яка охоплює не тільки основний борг і проценти, але й неустойку, проценти річних та інфляційні втрати, за умови, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звертає увагу суду, що вказані обставини підтверджені заявником наявними в матеріалах справи доказами. Отже, АТ КБ "Приватбанк" у відповідності до ст.ст.76-78 ГПК України надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження заявлених вимог, проте суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про відмову у видачі судового наказу.

Апелянт наголошує, що з долучених до матеріалів справи доказів не вибачається, що Відповідач заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк".

Відповідач у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" відзив на апеляційну скаргу не надав, правом, передбаченим ст.263 ГПК України, не скористався, що, в свою чергу, на підставі ч.3 ст.263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення (ухвали) суду першої інстанції. Про надання строку для подачі відзиву повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2021 (колегією суддів у складі: головуючий, доповідач Іванов О.Г., судді Дармін М.О., Антонік С.Г.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 у справі № 904/219/21; з урахуванням приписів ч.2 ст.271 ГПК України апеляційну скаргу вирішено розглядати у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін; сторонам наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

У січні 2021 року до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про видачу судового наказу щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.09.2015 в розмірі 117919,08 грн, з яких: 95294,55 грн заборгованість за кредитом, 21060,09 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 1564,44 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Заява обґрунтована тим, що 28.09.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" підписано заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно заяви Боржник приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із Заявою складають Договір банківського обслуговування №б/н від 28.09.2015 та взяв на себе зобов"язання виконувати умови договору. На підставі вказаного договору Банком встановлено боржнику кредитний ліміт у розмірі 160000,00 грн. При цьому в розрізі умов п.3.2.1.2.1.4 кредитування боржника за послугою "Кредитний ліміт на поточному рахунку" полягає не в перерахуванні кредитних коштів безпосередньо позичальнику, а в проведенні його платежів понад залишок коштів на його поточному рахунку у межах встановленого кредитного ліміту. В порушення відповідних умов договору та приписів законодавства боржник не повернув кредитні кошти у встановлений строк та не сплатив у повному обсязі проценти у вигляді щомісячної комісії. У зв`язку із наявністю прострочки, Банк на підставі п.3.2.1.5.1 Умов та правил нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня.

Як вже зазначалось вище, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 у справі №904/219/21 заявнику відмовлено у задоволенні заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.09.2015 року в розмірі 117919,08 грн.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався положеннями ст.148, п.3 ч.1 ст.152 ГПК України та дійшов висновку, що заявлені вимоги не носять безспірного характеру, отже, існує спір про право, а до заяви не додано відповідних доказів, які б підтверджували укладення Заявником та Боржником кредитного договору від 28.09.2015 в редакції, яка зазначена у заяві.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 12 ГПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

За змістом статей 147 і 148 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Так, в обґрунтування поданої заяви АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що 28 вересня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельно-виробнича компанія "Легіон" підписало заяву про відкриття поточного рахунку, на підставі якої приєдналося до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із Заявою складають договір банківського обслуговування від 28.09.2015 та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору. На підтвердження зазначених обставин, заявник надав копію відповідної заяви, довідку про розмір встановлених кредитних лімітів, витяг з Умов та правил надання банківських послуг та розрахунки заявленої до стягнення заборгованості.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Стаття 181 ГК України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За приписами ст. 184 ГК України при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами. Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, останній має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції заявник не надав підтверджень, що підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг боржник розумів, ознайомився та погодився саме з тією редакцією Умов, яка надана суду заявником, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), відтак наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма договору приєднання, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Витяг з Умов та правил не містить підпису боржника (ані фізичного, ані цифрового), а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

Аналогічний висновок про необхідність доведення зазначених обставин міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Тож, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду та відсутність в матеріалах заяви підписаних боржником Умов та правил надання банківських послуг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що безспірність вимог заявника є сумнівною.

Водночас, підписана боржником заява взагалі не містить умов щодо розміру кредитного ліміту, процентів, пені, комісії, а також кінцевого строку повернення кредитних коштів. Таким чином, заявником не доведено, що вимоги про стягнення 117919,08 грн, з яких: 95294,55 грн заборгованість за кредитом, 21060,09 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 1564,44 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором ґрунтуються на договорі, укладеному у письмовій (в тому числі електронній) формі.

Таким чином, при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу заявник не дотримався вимог пунктів 3, 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

За змістом пунктів 1, 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Як визначено в ч. 2 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі викладеного, доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, повністю не відповідають встановленим обставинам по справі та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду першої інстанції не спростовують, не можуть бути підставою для скасування спірної ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що у даному випадку є правові підстави для відмови у видачі судового наказу на підставі п. 3-6 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, розглядаючи заяву, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки ухвала про відмову у видачі судового наказу, передбачена п.1 ч.1 ст.255 ГПК України, не відноситься до переліку ухвал, що можуть бути оскаржені після апеляційного перегляду в касаційному порядку за приписами п.2 ч.1 ст.287 ГПК України, то постанова апеляційного господарського суду не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 271, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Київ залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 у справі №904/219/21 залишити без змін.

Судові витрати Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Київ за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню виключно у випадках, передбачених ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.03.2021.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік